Iná Nežná

Čo nebolo a/ale mohlo byť

Zbierka poviedok

alternatívnej histórie, fantasy a scifi

venovaná Novembru '89

scifi.sk

vydáva Force Majeure

Iná Nežná

Čo nebolo a/ale mohlo byť

Zbierka poviedok

alternatívnej histórie, fantasy a scifi

venovaná Novembru '89

Vydalo občianske združenie

Force Majeure

Boženy Němcovej 5

08005 Prešov

Prvé vydanie.

Redakčná a jazyková úprava: Jana Tabačková

Tlač: LibreOffice + Calibre

Typography © Alexander Schneider, 2020

Slovak edition © Force Majeure, 2020

MOBI verzia (2)

ISBN: 978-80-972746-4-1

Nepredajné.

Online verziu zborníka nájdete aj na: www.scifi.sk

Obsah

Alexander Schneider: Pár slov na úvod

Marek Brenišin: Nie až taká nežná revolúcia

Ondrej Trepáč: Elixír

Jana Tabačková: Zajtra sa vyjasní

Anton Stiffel: Anjeli revolúcie

Hana Rafčíková: ZBNB

Marek Slabej: Palimpsesty slobody

Katarína Pivarčiová: Buď nežná!

František Gago: Skokan

Alexander Schneider:

Pár slov na úvod

Sloboda.

Demokracia.

Dnes už berieme tieto slová a hodnoty ako samozrejmosť. Pre generáciu Husákových detí (pôrodnosť na Slovensku vrcholila v rokoch 1978 a 1979), ale aj mladšie generácie Y (narodené v rokoch 1980 až 1995, čiže tzv. millennials) či Z (1996 až 2009) sa stali súčasťou svetonázoru a neodmysliteľnou podmienkou ich vlastného života. Napriek tomu sa boj o slobodu a demokraciu zvádza doteraz, hoci sofistikovanejšími spôsobmi (napr. proti internetovej propagande a ovplyvňovaniu verejnej mienky). Až pri hrubých prešľapoch a zásahoch do základných pilierov spoločenských konštrukcií (napr. vražda Jána Kuciaka a jeho snúbenice 21. februára 2018) sme opäť boli svedkami verejných demonštrácií, ktoré požadovali posilnenie spravodlivosti. Svojou masovosťou a spoločenským vplyvom pripomínali legendárne zhromaždenia z Novembra 1989, ktoré sú symbolom boja za slobodu a demokraciu.

Študentské zhromaždenia vtedy prerástli do ľudových demonštrácií. Občania vyšli do ulíc a požadovali systémové zmeny. Nepoľavili. Postupne zaplnili námestia ďalších miest. Podporila ich umelecká komunita, inteligencia a disidentské hnutie. Občianske hnutie tak pomaly ale isto prerástlo do politického. Mnohé z týchto aspektov Novembra 1989 si všímajú aj autori a autorky, ktoré prijali pozvanie do tohto zborníka.

Nápad zostaviť zbierku poviedok, ktorá by sa zaoberala modernými dejinnými udalosťami, vo mne tkvel už dlhodobo, pričom som s nemalou závisťou hľadel na počiny na českej literárnej scéne. Alternatívnou históriou a fantastickým spracovaním udalostí 2. svetovej vojny sa za riekou Moravou už zaoberali napr. v zbierke poviedok Ve stínu Říše (Epocha, 2017). Na Slovensku sa autori a autorky alternatívnej histórii však skôr vyhýbali a vydavateľstvá ju pravdepodobne aktívne nehľadali. Preto, keď sme v lete 2019 zaznamenali v redakcii internetového časopisu scifi.sk grantovú výzvu Sloboda nie je samozrejmosť od Férovej nadácie O2, s nadšením sme sa pustili do prípravy grantových podkladov. O to šťastnejší sme boli, keď sme v druhej polovici augusta dostali informáciu, že spomedzi 120 projektov nás porota vybrala medzi 13 finalistov! Ostávalo už nájsť iba autorky a autorov s chuťou zapojiť sa do projektu. Aj napriek tomu, že mnohí a mnohé z oslovených nám, žiaľ, vzhľadom na vyťaženosť a krátky termín na napísanie poviedky účasť museli odmietnuť (do novembra ostávali len dva mesiace), sa nám nakoniec poradilo získať päť autorov a tri autorky, medzi ktorými nechýbali aj už známe mená.

Výsledok napokon prekvapil aj nás v tíme scifi.sk pestrosťou a rôznorodosťou. Nájdete tu krátke vypointované príbehy, v ktorých budete musieť hľadať dejinné osobnosti, alegorické príbehy stavané na ambience danej doby, príbehy postavené na skokoch v čase a priestore, ale aj realistické sondy do duší obyčajných ľudí z ulice, politikov či tajných agentov.

Vďaka za to všetko patrí nielen autorkám a autorom, beta-čitateľskej komunite a jazykovej editorke, ale najmä našim podporovateľom z kampane na StartLabe, ktorí teraz (konečne!) držia v rukách finálnu podobu tohto inak len digitálneho zborníka – tučný samizdat, ktorý tematicky pripomína časy nedávno minulé.

Ďakujeme!

Na ďalšie projekty sa teší

Šaňo Schneider

Force Majeure / scifi.sk

Marek Brenišin:

Nie až taká nežná revolúcia

O autorovi:

Marek Brenišin sa narodil v Poprade, pôsobí v Košiciach ako učiteľ na lekárskej fakulte. S písaním začal na svojom blogu, neskôr začal prispievať na scifi.sk. Za svoj najväčší úspech považuje spoluvíťazstvo v Cene Béla 2017 s Marekom Slabejom s poviedkou Jazvy, láska a oceán hnisu. Vo voľnom čase rád číta, skladá modely a obľubuje prechádzky po lese.

Hlaveň tanku T-72M sa natočila smerom k protestujúcim.

„Máme holé ruky!“ skandoval dav. „Nechajte nás prejsť!“

Čierne ústie k ľuďom vyslalo tiché varovanie. Ustúpte, ináč sa to skončí zle.

Nepočúvli.

Z davu sa oddelila dievčina. Za povzbudzovania ostatných kráčala k oceľovému netvorovi s karafiátom v rukách. Socialistická ratolesť mieru.

Ustúp dievča, kým je čas!

Na námestí stále vládla dobrá nálada. Dievčina sa otočila k davu a zamávala: „Všetko je v poriadku!“

Motor tanku zavrčal, z výfukov sa vyvalil dym.

Nestihli ju varovať. Guľomet krátko zakrákal. Útle telo dopadlo na zem so sotva počuteľným žuchnutím. Celé námestie v ohromení zmrzlo.

„Bastardi, veď to bola ženská!“ vykríkol ktosi. Z davu vybehol muž, zvyšní zhromaždení ho ihneď nasledovali ako veľká vlna pripravená rozdrviť stroj a jeho posádku.

Ja som vás varoval.

BUM!

Z hlavne vyšľahol oheň. Na dlažbu dopadli kúsky ľudských tiel.

***

Zmena vraj visí vo vzduchu.

Ľudka túto vetu počula za posledný mesiac toľkokrát, že už to prestala počítať. Prirodzene, išlo o klebety a šuškanie, nikto sa neodvážil proti strane vystúpiť verejne.

„Prídeš teda?“

Strhla sa a hľadela na Irenu. Aj ona patrila medzi členov Socialistického zväzu mládeže. Poznali sa od škôlky, časom sa z nich stali veľké kamarátky.

„Kam a kedy?“ nechápala.

Irena sa zasmiala. „Vidím, že dnes s tebou nie je rozumná reč. Večer sa koná zhromaždenie na námestí. Budeme spomínať na, ehm, študentov.“

Ľudka pochopila, že pôjde o obete z augusta zo šesťdesiateho ôsmeho roku. Verejne sa o tom nesmelo hovoriť, pietnu spomienku zamaskovali ako „oslavu študentstva“.

„Neviem, Renka“ pokrčila nakoniec plecami. „Musím sa ešte učiť.“

„To určite. Že máš zasa rande s tým... Jožom?“

„Sme iba kamaráti!“

Dobre vedela, že to nie je pravda. Hoci sa smiala, v duchu poďakovala Irene za zmenu témy.

Túžila ísť na demonštráciu, no jej otec, vzorný straník a presvedčený komunista, o niečom takom nechcel ani počuť. Každý večer jej prízvukoval, že má študovať, zamestnať sa, dobre sa vydať. Hlavne nech si nepokazí kádrový posudok, nezabudol zdôrazniť. Občas pri tom mávol rukou tak vehementne, že mu z pohára vyšplechlo pivo.

„Musím ísť,“ zdvihla sa Irena. „Ak by to s Jožom predsa len nevyšlo, príď.“

„Jasné,“ zaklamala a radšej sa rýchlo pozrela naspäť do knihy.

Dvere zavŕzgali a Ľudka osamela.

Pri pohľade cez okno si radšej odpila z horúceho čaju. Zima sa tohto roku prihlásila akosi skoro, aj dnes teplota vystúpila iba pár stupňov nad nulu. Komu by sa chcelo ísť von a mrznúť, keď si môže doma v teplučku užívať výdobytky socializmu?

Pohľad jej padol na lístoček pri telefóne. Myšlienky jej neustále utekali k Jožovi.

***

Pritiahla si kabát a pridala do kroku. Triasla sa, ale nie pre nepriaznivé počasie.

Mierila na námestie. Dúfala, že medzi kamarátmi zabudne na to, čo sa práve stalo. Na lícach jej zasychali dva slané potôčiky.

Veď jej sľúbil, že bude nežný!

Namiesto toho sa jej zmocnil ako nejaký grobian. Pošpinil ju, nechal tak. Na dôvažok si aj zapálil, priamo v ich byte! Otec ju za to zabije. Okrem poslušnosti k režimu a strane totiž hlásal aj absolútny zákaz fajčenia v ich domácnosti.

Keď Jožo odišiel, dotackala sa do sprchy. Lenže ani celá cisterna vody by z nej nezmyla ten pocit hanby.

Niečo sa v nej zmenilo. Pripadala si ako v tranze. V mysli jej zavládol dokonalý chaos. Zatočila sa jej hlava, na okamih akoby sa ocitla niekde inde.

Náhle zacítila niečo cudzie. Chladné, mechanické, no o to viac rozhorčené. Mrazilo ju z toho po celom tele napriek tomu, že jej po pokožke stekala teplá voda.

Po asi štvrťhodine to vzdala. Osušila sa, obliekla a vyšla von. Otcovi nechala na chladničke odkaz, že dnes sa budú s Irenou učiť na skúšku.

***

„Tak predsa si dorazila!“ privítala ju Irena žoviálne. „Tak čo, bolo dnes... Veď vieš!“

Hlúčik ich kamarátok sa sprisahanecky zachichotal. Iba pokrútila hlavou a stisla pery do tenkej čiarky. Irena pochopila.

„No tak, baby, choďte po sviečky a transparenty. Nech neostaneme v hanbe!“

Ľudka jej v duchu poďakovala. Bola totiž druhá v ich partii, ktorá o to prišla. Predtým si myslela, že ide o niečo výnimočné. No po dnešku by najradšej na všetko zabudla. Jej kamarátky dychtili po podrobnostiach, ale dnes nemala silu odpovedať na ich otázky. Keď osameli, všetko Irene vyklopila.

„Ten hajzel...“ zavrtela hlavou.

„Ale ja som mu verila...“

„To zamilovaní ľudia robia. Ako si myslíš, že sa to stalo mne? Presne takisto. Namotal ma na medové rečičky, a hneď ako ho do mňa vrazil, zabudol na všetky sľuby.“

Po týchto slovách sa Ľudka opäť zadúšala od plaču.

***

„Niečo sa stane!“ opakovala neustále blondínka vedľa nich.

„Netrep, Miša!“ zahriakla ju Irena. „Zhromaždenie sme riadne ohlásili, nič zlé nerobíme. Čoho by sme sa mali báť?“

Hoci sa Ľudka tvárila sebavedomo, aj ju zožieralo nepríjemné tušenie. Zima jej zaliezala pod vlnený kabát, prehlbovala jej pochybnosti. Okrem toho v mysli zacítila ešte niečo.

„Ja netrepem!“ ohradila sa ich spolužiačka. „Tatko to spomínal. Vraj súdruh Jakeš poslal do Moskvy list. Údajne sa chystá revolúcia či čo. Všade sa šepká o sovietskych vojakoch. Vraj sem posielajú aj tanky!“

„Miška, viem, že sa bojíš, ale naozaj na to nemáš dôvod,“ kontrovala o niečo zmierlivejšie Ľudka. Na rozdiel od sebavedomej Ireny jej prišlo blondínky ľúto. „Nikto nechce nič nekalé. Okrem toho sovietski vojaci a tanky tu už dávno sú. Od šesťdesiateho ôsmeho. A Gorbačov nie je Brežnev.“

Snažila sa upokojiť nielen svoju kamarátku, ale aj seba.

Tá myšlienka sa jej mihla mysľou ako nejaký záblesk. Akoby jej ju tam niekto vložil a hneď nato aj vymazal. Lomcovala ňou zmes pocitov, keď si uvedomila, že na svet okolo seba hľadí cudzími očami.

***

Všade okolo sa nachádzali len betónové múry s ostnatým drôtom. Naokolo neho stáli vojaci v uniformách.

V poslednom čase sa akosi všetci niekam ponáhľali. Rozhovory sa obmedzovali len na pár úsečných viet, nikto nechcel nič prezradiť. Obzerali sa cez rameno, kontrolovali svoj výstroj.

Určite sa stane niečo veľké, šepkali si medzi sebou.

***

„Tak, keď sme všetci, ideme!“ zavelila Irena a hlúčik ľudí sa pohol za ňou.

Ľudka sa obzerala okolo seba s ústami dokorán. Pred chvíľou hľadela na vojenskú techniku v garáži a zrazu sa opäť nachádza na námestí. Bolo to niečo skutočné alebo sa s ňou len pohrala jej unavená myseľ?

„No tak poď, lebo to nestihneme!“

Ľudka počúvla a nasledovala svoje kamarátky na čele s Renkou.

Hoci Ľudka zastávala funkciu predsedníčky miestnej pobočky SZM, rada prenechala svoje miesto na piedestáli svojej najlepšej kamarátke. Irena sa vyžívala v pozornosti ostatných. Na dôkaz toho začala spievať študentskú hymnu. Ostatné dievčatá sa k nej pridali.

Keď zabočili do ďalšej ulice, ten pocit sa opäť objavil. Zastala a obzerala sa okolo seba v snahe zistiť, čo sa to vlastne deje.

„Si v poriadku?“ Renka ju objala okolo pliec. Zmohla sa iba na prikývnutie.

Miša viac nepotrebovala. „Ja som to vravela, niečo sa deje! Prídu vojaci!“

„Prestaň, takto jej nepomáhaš!“ okríkla ju Irena. Otočila sa k Ľudke. „Počuj, naozaj nevyzeráš dobre. Asi by sme ťa mali odprevadiť domov.“

Oslovená iba pokrútila hlavou. Vôbec si nevedela predstaviť, že by sa tam vrátila a správala sa akoby nič.

„Naozaj sa nechceš vrátiť?“

„Naozaj, Reni.“

Ľudka sa nepresvedčivo usmiala. Irena si dala ruky vbok a chvíľu si svoju kamarátku premeriavala. Nakoniec sa obe dievčatá objali a vykročili do chladnej noci.

***

Musíme byť pripravení. Niečo sa deje.

Velitelia štekali pokyny. Vojaci sa pripravovali. Zbrane nabíjali ostrými nábojmi.

„Dnes sa možno dočkáš akcie, kamarát,“ zaškeril sa naňho fúzatý chlapík. Na dôvažok ho srdečne potľapkal. „Spoliehame na teba.“

Aj by mu odpovedal, lenže fúzač už kráčal preč, v rukách pritom zvieral Kalašnikov.

Nepríjemný pocit silnel. Vraj sa čoskoro socializmus začne otriasať v základoch.

Nie, nesmie sa báť. Dokáže, že je pripravený. Obráni svoju socialistickú vlasť.

***

Z uličky vyšli na väčšie námestie.

Ľudia živo debatovali, sledovaní niekoľkými príslušníkmi Verejnej bezpečnosti. Dievčatá sa zvítali s ďalšími ľuďmi zo školy. Ľudke sa uľavilo, keď medzi nimi nevidela Jozefa.

„Koľko času nám ešte ostáva?“ spýtala sa Irena.

„Asi polhodina, ale ešte neprišli všetci.“

„Tak počkáme.“

Úkosom sledovala Michaelu. Tá sa ako-tak upokojila, no stále nervózne preskakovala pohľadom po okolí.

***

Ľudka vedela, že Miškin starý otec skončil v Jáchymovskych baniach. Vždy, keď sa o tom rozprávali, sa jej kamarátke očiach zračila hrôza. No celý príbeh sa dozvedela až nedávno.

„Raz som bola s kamarátkami vonku,“ rozprávala Ľudke stíšeným hlasom. „V bare si nás všimla partia chlapcov. A vieš, ako to chodí. Pozvali nás, začali sme sa spolu baviť.“

Pre Mišku to bolo ťažké, a tak jej v povzbudzujúcom geste položila ruku na rameno.

„Ďakujem,“ šepla v odpovedi na Ľudkino gesto, následne pokračovala vo vysvetľovaní. „Jeden z nich sa do mňa vraj strašne zaľúbil. Silou mocou mi chcel dať darček. Platňu. Údajne ju doniesol jeho brat zo zahraničia.“

„Ako sa volala?“

„Pink Floyd.“

„A čo sa dialo potom?“

Miška sa na chvíľu odmlčala, v očiach sa jej zjavili slzy. Nakoniec ale našla silu pokračovať.

„Zrazu sa vyrojili eštebáci. Ja som nestihla utiecť, našli ma so zakázanou vecou v rukách. Zobrali ma na stanicu, zavolali našim. Nikdy som nezažila otca takého rozzúreného.“

„Ale prišiel po teba, však?“ spýtala sa Ľudka.

Jej kamarátka len zavrtela hlavou: „Nie. Vyzdvihol ma starý otec. Celé to vzal na seba. Vraj to bolo pre neho, akurát dúfal, že mladú dievčinu ako ja nebude nikto podozrievať. Bohužiaľ, vtedy sa to celé pokazilo.“

Pohybom ruky vyzvala Mišku, nech pokračuje.

„Dostal ma na starosť príliš horlivý policajt. Povedal niečo o protikuministických špinách a že som tá, ehm, štetka. Vtedy sa starký otočil a vykričal mu na celú strážnicu, že on bol partizán a také normalizačné krysy ako on nevedia, o čom tento režim je. Zvyšok sa zbehol príliš rýchlo. Zmlátili ho, uväznili a odsúdili. Urobil jedinú chybu, praskli mu nervy pri protekčnom synáčikovi, ktorý mal kontakty na správnych miestach. Odvtedy to u nás doma pripomínalo peklo.“

„Čo sa stalo?“

„Otec začal piť. Nevynechal jedinú príležitosť, aby ma zmlátil. Za starkého.“

„Odvtedy vidíš tie... veci?“

Blondínka prikývla. „Snažila som sa to nejako prečkať. Tak som sa v mysli začala utiekať inam. Až zrazu prišli tie vízie. Objavia sa vždy, keď som vo veľkom strese.“

„Chápem,“ smutne sa pousmiala Ľudka. Podobne sa snažila vyrovnať sa s Jozefovou hrubosťou vtedy u nich doma. Potom pokynula hlavou k jej rukám. „Ešte ťa mláti?“

Miška si vyhrnula rukáv. Na jej predlaktí sa vynímali čerstvé modriny.

***

Keď sa vzdialili od spolužiakov a kamarátov, Ľudka ju pohybom hlavy vyzvala, nech jej prezradí, čo sa deje.

„Asi mi neuveríš,“ habkala Miška, „ale mám predtuchu. Víziu, obraz. Skrátka, niečo sa stane a nedopadne to dobre!“

„Tichšie!“ karhala Ľudka svoju kamarátku. „Ešte raz. Nerozumiem. Čo sa má stať?“

„Dnešná demonštrácia...“

„Veď sme ju riadne ohlásili na emenvé.“

„Ja viem...“

„Tak potom sa nemáme čoho báť,“ usmiala sa v snahe upokojiť rozrušenú dievčinu. „Nerobíme nič zlé. Chceme si iba pripomenúť študentstvo a jeho posolstvo svetu. Socialistickému svetu.“

Michaela chcela niečo namietať, no vtedy sa jej tvár skrivila od bolesti. Skrčila sa za stánkom a škrípala zubami. Prerývane dýchala.

„Miška!!“

Blondínke sa nejako podarilo postaviť. Zreničky sa jej rozšírili od hrôzy a pery sa jej sotva badateľne chveli.

„Mala by si sa vrátiť domov, Ľudka. Dnes to nedopadne dobre. Ľudia budú umierať,“ drmolila Michaela ako v tranze. Náhle sa otočila k hlúčiku ľudí a skríkla: „Počujete? Utekajte! Dnes tu všetci umriete!!“

Chcela jej na to odvetiť, že zbytočne panikári. Zdalo sa, že Miša už-už ujde, no vtedy ju Ľudka povzbudzujúco chytila za ruku. Jej kamarátka sa navonok upokojila, no pohľad prezrádzal strach.

Vtedy Ľudka zacítila v mysli opäť cudzie myšlienky. Pred očami sa jej zhmotnil ďalší obraz.

***

„Vyrážame!“ veliteľ posádky komandoval svojich podriadených. „Na miesta! Čakajte na pokyny z velenia!“

„Slúžime našej socialistickej vlasti, súdruh plukovník!“

Aj on sa pridal, hoci jeho slová nikto nepočul.

Všetky tie emócie sa v ňom hromadili. Už to nedokázal ďalej znášať, potreboval si od nich nejako uľaviť.

„Vraj sa zapoja aj Sovieti, kamarát. Jednotky špeciálnej polície sú už na pozíciách. Verejná bezpečnosť čaká na rozkazy.“

„Nevykecávaj sa s ním a poď nám pomôcť, Fero!“

„Prepáč, kamaráde,“ Fero ho povzbudzujúco potľapkal a otočil sa k vojakovi, ktorý ho volal. „Už idem!“ Predtým ale šepol: „Dnes nás čaká boj s nepriateľom, kamoško.“

Vnímal, ako Fero kráča preč. Mal ho celkom rád. On s ním zaobchádzal s úctou, zatiaľ čo ostatní ho iba využívali. Jeho slová v ňom rezonovali. Boj s nepriateľom.

Celkom sa na to tešil.

***

„Ty si to videla tiež!“ Miškine zreničky sa rozšírili od hrôzy. „Vieš, čo sa stane!“

Ľudka zneistela. Myslela si, že tieto predstavy sú výsledkom rozrušenia. Výraz v očiach kamarátky ju ale presviedčal, že nejde len o nejaké preludy.

„A čo si videla ty?“ odvážila sa nakoniec opýtať.

„Renku. Našich kamarátov. Cudzích ľudí. Všetci ležali mŕtvi na námestí.“

„Ako?“

„Ja neviem,“ Miška rozhodila rukami, potom si zaborila prsty oboch rúk do vlasov. „Videla som to tak jasne, ako teraz vidím teba. Ty... to vidíš tiež?“

Oslovená pokrútila hlavou. „Nie, ja vidím len vojakov. Na niečo sa pripravujú.“

„Musíme varovať ostatných!“

„Nie, Miška. Teraz musíme hlavne zachovať pokoj. Videla si predsa, je tu aj Verejná bezpečnosť. Dobre vieš, že čakajú na akúkoľvek zámienku, aby nám vtĺkli do hlavy trochu kázne.“

„Ale...“

Ľudka ju chytila za ramená a pozrela jej do očí. „Povieme im to. Ale potichu a nenápadne.“

Aj ju stálo veľa síl nepodľahnúť panike. No životy svojim kamarátom zachránia, len ak si zachovajú chladnú hlavu.

***

„Tu ste!“ zvolala žoviálne Irena a objala obe dievčatá okolo pliec. Ľudka aj Miška sa namiesto odpovede iba rozpačito usmiali. „Kde ste boli?“

„Bolo mi zle,“ zaklamala Michaela. „Ľudka sa so mnou trošku prešla.“

„Ach, priveľmi to prežívaš!“

„Nechaj ju tak, Renka,“ zamračila sa Ľudka. Potom o niečo zmierlivejšie dodala: „Prosím.“

Irena len zavrtela hlavou. Vzdialila sa od nich a začala diskutovať s ďalšími dievčatami

Ľudka si zrazu všimla čulý pohyb v bočných uličkách.

Príslušníci Verejnej bezpečnosti si medzi sebou niečo šepkali. Vojak neďaleko od nich významne poklepkával prstami po tele samopalu. Vodič bevepéčka fajčil už druhú cigaretu v priebehu niekoľkých minút. V neblahej predtuche pozrela na strechy okolitých budov a prikrčila sa. Nikoho nezbadala.

Keď už si myslela, že to horšie nemôže byť, ozval sa za ňou známy hlas.

„Tak tu si. Všade som ťa hľadal.“

Otočila sa a pohŕdavo odsekla: „Čo tu chceš, Jozef?“

Mladík sa chvíľku ošíval. Nakoniec sa zhlboka nadýchol, rezignovane zvesil ramená. „Môžeme sa porozprávať niekde v súkromí? Prosím?“

„Nechaj ju tak!“ zahriakla ho Miška a chytila svoju kamarátku za rameno.

„Nepleť sa do toho, bloncka!“

Ľudka sa oslobodila z kamarátkinho zovretia. Vykročila vpred, hrdo pri tom zdvihla hlavu. „Nechaj ju! Ty už si dnes urobil dosť!“

Jozef sa ešte chcel pokúsiť obhájiť sa, no vtedy pocítil na ramene Ireninu ruku. Nakoniec zdvihol ruky na znamenie, že sa vzdáva.

„Pozri sa, Ľudka. Viem, že som ti ublížil. Ale sľubujem ti, že to napravím!“

Otočila sa mu chrbtom. Pokynula aj Irene a Miške, aby ju nasledovali. Chcela od neho byť čo najďalej. Možno neskôr nájde v sebe silu prepáčiť mu a porozprávať sa s ním, no dnes ho už nechcela vidieť.

Obzrela sa za seba, pohľadom zachytila výraz v jeho očiach. Nehodlal sa jej len tak vzdať.

Predierali sa hlúčikom ľudí, keď sa v jej mysli zhmotnila ďalšia vízia. Padla na kolená, slová kamarátok k nej doliehali ako keby z veľkej diaľky.

***

Konečne na čerstvom vzduchu!

Vraj na dnes hlásili zimu, ale jemu to nevadilo. Nevnímal chlad. Naopak, vítal každú príležitosť opustiť priestory garáží. Zachvel sa, keď pocítil záplavu nových vnemov.

Vedľa neho klusali vojaci.

„Čoskoro tam budeme!“ vo Ferovom hlase cítil nervozitu. „No tak, nesklam ma.“

Chcel odvetiť, že sa nemusí báť. Jemu by to neurobil. Mal ho rád.

Fero totiž občas prišiel a rozprával o všetkom, čo zažil. Ako sa stane umelcom, až mu skončí vojenčina. Dokázal ho počúvať celé hodiny.

Ten istý usmievavý chlapík sa ale dnes mračil, na čele sa mu perlili kvapky potu.

„Pozor, pred nami sú ľudia! Nestrieľajte, kým na to nedostanete príkaz! Opakujem, páľte až na môj rozkaz!“

„Rozkaz, súdruh plukovník!“ odvetil Fero do vysielačky. Potom ju vypol a šepol: „Dúfam, že ho nevydá. Nechcem ich zabíjať, kamaráde.“

Nechápal, prečo sa Ferovi bridí zabíjanie. Na to ich predsa pripravovali. Vziať život bez zaváhania.

***

Zacítila, ako ňou niekto trasie. Zároveň si uvedomila, že počuje zvuky hádky.

„No tak, Ľudka, preber sa!“ Miška mala slzy v očiach, ako sa ju snažila prebrať. „Musíš byť v poriadku! Prosím!!“

„Hovorím ti, prestaň už hysterčiť!“ napomenul ju mužský hlas. „Pomotala si jej hlavu a ona tu teraz odpadáva ako nejaká cintľavka!“

Konečne nabrala silu a otvorila oči. Okrem Mišky, ktorá sa o ňu starala, si všimla Jozefa. Z očí mu šľahali blesky, červený od zúrivosti kričal na blondínku.

„Už ma k nej, kurva, pusti! Nedovolím, aby si jej ešte viac ublížila!“

„Nič som neurobila!“

„No to ti tak verím... Vždy si priťahovala problémy. Dofrasa, celá tvoja rodina sa nevedela zmestiť do kože. Veď povedz – vrátil sa už dedko?“

„Ty jeden...“ vetu nedokončila. Namiesto toho vylepila Ľudkinmu frajerovi facku.

„Za toto mi ešte zaplatíš!“ zasyčal, držal sa pri tom za líce. Podľa grimasy na tvári do úderu Miška vložila všetku silu, ktorej bola schopná. Hlasno zanadával a zmizol v dave.

„Prepáč, “ šepla blondínka ospravedlňujúco a opäť jej začala pomáhať vstať. „Môjho dedka si brať do úst nikto nebude!“

Ľudka chápavo kývla. Stále sa jej točila hlava, ale s pomocou kamarátky dokázala stáť. Pohľadom šibla do blízkej uličky.

„Je ich tu stále viac a viac,“ hlesla Miška, hlas sa jej pri tom chvel. „Takto to pri iných akciách nevyzeralo.“

Príslušníkov v uniformách za poslednú polhodinu skutočne pribudlo. Občas niektorý z nich ukázal smerom k davu, no zatiaľ sa stále nič nedialo. Medzi nimi občas prešiel nejaký dôstojník, vydal ďalšie rozkazy a stratil sa v prítmí uličky.

Ľudkinu pozornosť ale upútala Irena, ktorá sa postavila na pódium.

„Aha, Miška!“ poťahala ju za rukáv. „Teraz bude rečniť Renka.“

Obe dievčatá upreli pohľad na svoju kamarátku. Tá si to všimla, odvetila im úprimným úsmevom. Potom podišla k mikrofónu, odkašľala si a začala hovoriť.

„Študentky, študenti, drahí hostia,“ Renka pohľadom prebehla po zhromaždených. „Dnes sme si prišli uctiť ideu študentstva. Všetci nám hovoria, že sme budúcnosťou našej krajiny. A my im to tu chceme dokázať.“

V dave to zašumelo.

„Práve my, mladí ľudia, upozorňujeme na problémy v spoločnosti. A my ich aj riešime. Práve s vašou pomocou, vašimi skúsenosťami a naším nadšením to všetko dokážeme. Urobíme z našej vlasti krajšie miesto!“

Pár ľudí zatlieskalo. Aj Ľudka podporila svoju kamarátku. Pohľadom ale neprestávala sledovať dianie na okraji námestia.

„Aha, na niečo sa pripravujú!“ šepla Miška vydesene. Príslušníci Verejnej bezpečnosti totiž začali formovať kordón.

Ľudka pozrela naspäť na pódium. Renka si zjavne ešte nič nevšimla, pretože ďalej v prejave pokračovala stále s rovnakým zápalom.

***

„Čoskoro to vypukne, kamarát,“ šepol Fero a zovrel opierku sedadla tak silno, až mu zbeleli hánky.

Počúval ten prejav. Každé slovo ho vytáčalo dobiela. Aké problémy? Aké riešenia? Veď všetko funguje tak, ako má!

Za celý ten čas počúval klebety o prehnitom zriadení. Ale jemu sa dostával vždy dostatok starostlivosti. Dobre, možno sa s ním takmer nikto nebavil, ale sťažovať sa nemohol. Nikto ho nikdy nezanedbal.

„Zvládneme to, však?“ Ferov hlas sa sotva badateľne chvel. Uvedomoval si, že má na sebe uniformu.

Vo vysielačke to zaškvrčalo.

„Všetkým jednotkám, všetkým jednotkám! Akcia Papierový kvet je pripravená na spustenie. Čakáme na heslá –sloboda- a –demokracia-. Hneď ako ich začujete, ideme na to. Opakujem, po zachytení hesiel spustíme očistu spoločnosti!“

„Slúžim našej socialistickej vlasti, plukovník!“ ozývalo sa hromadne zo slúchadla.

Fero zavrtel hlavou. „Toto ja neurobím.“

***

Táto vízia prišla a odznela tak náhle, že sa pod Ľudkou ani nestihli podlomiť kolená. Stála ako prikovaná s ústami otvorenými dokorán.

Zato Miša bola bledá ako sneh. Ak by bola trošku bledšia, hádam by spriesvitnela.

„Renku zabijú ako prvú!“ šepkala ako v tranze. Ľudka sa konečne prebrala z ohromenia a objala svoju kamarátku tak silno, až tá zapišťala.

„Miška, pokoj,“ chlácholila ju. „Nedáme esenbákom žiadnu zámienku. Tak sa trošku vzchop, dobre? Urobíš to pre mňa?“

Odpoveďou jej bolo váhavé prikývnutie.

Medzitým pokračoval Renkin prejav.

„Pripomíname si všetkých našich priateľov, priateľky, známych. Tých, ktorí zaplatili životom za svoje ideály. Nech na nich nikdy nezabudneme!“

Vtedy Ľudka vpredu zbadala Jozefa. Niečo schoval v bunde.

„Nech žijú študenti!“ zakričal a otočil sa k ostatným zhromaždeným. „Nech žije naša vlasť!“

„Nech žije!“ ozvalo sa zborovo z publika.

Nasledoval mohutný potlesk. Aj Renka na pódiu sa pripojila, vôbec jej neprekážalo, že má papiere v rukách.

„Chceme viac!“ zvolal a zahľadel sa Ľudke do očí. Na okamih sa jej zdalo, že sa v nich mihlo ospravedlnenie. „Chceme slobodu! Chceme demokraciu!!“

***

Ľudka sa snažila predrať davom k svojmu frajerovi. Lenže vtedy sa v jej mysli zhmotnil pocit tak silný, až sa musela predkloniť. Prerývane dýchala. Zdvihla hlavu a oči uprela tým smerom, odkiaľ vnem prichádzal. Z bočnej uličky sa vynorila oceľová opacha. Tank T-72M s československými insígniami.

***

„Pokoj, chlapci!“ inštruoval Fero svoju posádku. „Chceme ich iba postrašiť. Takže ak niekto vystrelí, osobne mu preženiem guľku hlavou!“

„Ale plukovník hovoril...“

„Ja ti seriem na to, čo hovoril plukovník! Proste s tým tankom zaparkujeme na námestí a to je všetko, rozumiete?!“

„R-rozkaz...“

Chápal rozčarovanie Ferovej posádky. Vôbec nerozumel obratu svojho kamaráta, ktorý odmietal splniť pokyny svojich nadriadených. Ale čo mohol robiť? Fero tu tomu velil, on ho musel počúvať.

Vlastne...

„Kurvadrát, čo sa to deje?“ vykríkol vodič, keď sa pred ním zaklapol priezor. „Nevidím na cestu!“

„Tak zastaň!“

„Rád by som, Fero. Ale ten skurvený tank ide ďalej sám!“

„Robíš si kozy?“

„Tak si to skús sám!“

„Doboha, Mišo, pusti ma. Prečo ja vždy dostanem do posádky tých najväčších kreténov!“

Fero sa presúkal na miesto vodiča, ale ani on nedokázal vozidlo zastaviť. Jeho snaha bola odmenená len zvýšením výkonu motora.

Pásy drvili asfalt, prekvapení esenbáci sa uhýbali postupujúcemu stroju. V uličke razom zavládol chaos. Ale iba na chvíľku. Operácia Papierový kvet práve dospela do svojej záverečnej fázy.

„Dofrasa, kamarát, čo robíš?“ Fero búchal po vnútri panciera. „Prisahám, ako keby si mal vlastný rozum.

Veď aj mám! A ja na rozdiel od teba rozkazy plním!

Všetci vo vnútri náhle pocítili slabosť. Akoby z nich samotný tank vysával život. Nevedeli si vysvetliť, čo sa dialo.

„Kurva, veď tu zakapeme!“ zakričal radista.

Fero medzitým usilovne ladil frekvencie na vysielačke. Márne.

Búšenie jeho posádky postupne slablo, až úplne zaniklo. Ako posledný sa na podlahu zviezol práve Fero.

„Prečo?“ zneli jeho posledné slová.

Pretože ťa mám rád, Fero. Nechcem, aby sa z teba stal zbabelec.

***

V okamihu na námestí zavládlo napäté ticho. Ľudia sa vydesene zomkli k sebe, keď uvideli, ako ich obkľúčili príslušníci Verejnej bezpečnosti, esenbáci aj vojaci.

No aj tak všetci upierali zrak na tank. Zatiaľ, čo ostatné armádne vozidlá a technika blokovali východy z námestia, tento stroj zastavil niekoľko metrov pred líniou ťažkoodencov. Hlaveň dela sa sklopila a veža sa natočila smerom k protestujúcim.

Na námestí zavládlo hrobové ticho.

***

„Dofrasa, čo sa tu deje?“ šepkala Renka vydesene. Ľudka si ani nevšimla, kedy stihla zbehnúť z pódia.

Miške tiekli po lícach slzy. Neustále drmolila niečo o mŕtvolách. Vraj to už čoskoro vypukne. Ale ona nechce zomrieť.

„Nikto dnes nezomrie,“ ozval sa Jozef potom, čo sa pretlačil cez ľudí až k nim. „Ľudka, láska moja, poď, prosím.“

„Nikam nejdem! Najmä nie s tebou!“

Prevrátil očami, ale ovládol sa. Naklonil sa k nej a stíšil hlas, aby ho počula len ona. „Ak tu ostaneš, nedopadne to dobre.“

Pokúsila sa od neho odtiahnuť, ale chytil ju za ruku. Bolestivo jej pritom zovrel zápästie.

„Čo to nechápeš?“ pomaly už strácal trpezlivosť. „Toto je vopred pripravená akcia. Za okamih spustia streľbu do davu. Strana potrebuje obete. Stráca podporu, a tak robí to, čo musí. Ľudí totiž zjednotí iba kontrarevolúcia. Pretože nikto nemá rád komunistov. Ale desia sa toho, čo by mohlo prísť po nich.“

Odmietala ho ďalej počúvať. Otočila sa s úmyslom vrátiť sa k Renke a Miške, no vtedy pocítila, ako ňou zatriasol.

„Ty to nechápeš?“ zvýšil hlas. „Strana má oči všade. Nakoniec všetkých chytí. Preto je s nimi lepšie spolupracovať. Pozri na takú Mišu. Myslela si, že je viac, a ako dopadla?“

„Čo tým myslíš?“

Naklonil sa k nej. „Ako si myslíš, že sa eštebáci dozvedeli o tej platni?“ Sprisahanecky na ňu žmurkol. „Všimol som si, čo jej dávajú. To ja som ju nahlásil.“

„To nemôže byť pravda...“

„Ale je,“ skočil jej do reči. Potom o niečo miernejšie dodal. „Ľudka, prosím. Poď domov. Nechaj, nech ľudia zaplatia cenu za ďalšie desaťročia pohodlia. Ver mi, o pár rokov si na tento deň už nikto nespomenie.“

Jeho slová jej rezonovali v hlave. Pohľadom preskakovala z neho na svoje kamarátky a opäť naspäť. Odmietala uveriť tomu, že režim by sa znížil k niečomu takému.

Pokrútila hlavou a vykročila naspäť k dievčatám.

„Ako chceš,“ odvrkol a opäť začal kričať. „My chceme slobodu. My chceme demokraciu!“

Tank pred nimi zrazu naštartoval motor, z výfukov sa vyvalil dym.

***

Prečo to kričia? Prečo sa vzpierajú systému, ktorý sa o nich stará?

Počas svojej existencie počúval, ako je každému dobre. Síce veci chýbajú, ale každý nakoniec dostane všetko. Ak nekradneš, okrádaš svoju rodinu, vravieval mechanik, ktorý sa oňho staral.

Fero zasa vravieval, že na Západe je všetko prehnité a ľudia tam nocujú na uliciach. To by sa v Československu stať nemohlo.

Každá z týchto myšlienok sa doňho otlačila. Formovala ho. Tak ako heslá vládnucej strany. Prijímal ich bez výhrad. Burcovali v ňom odhodlanie brániť svet, ktorý ho stvoril. Jeho socialistický svet.

Teraz hľadí na ľudí, cíti ich túžbu po zmene. Prahnú po dekadencii a voľnomyšlienkárstve. Zahadzujú generáciami využívané istoty.

Nie. Kým funguje, nedovolí žiadnu zmenu. Aj keby ich mal všetkých pozabíjať.

***

„Ľudia, robte niečo,“ hlesla Miška, bledá v tvári.

Renka sa obzrela okolo seba. Ukázala na karafiáty v náručí jednej panej. Jeden si zobrala.

„Nemáme sa čoho báť,“ povedala Ľudke a Miške. „Nie sme ozbrojení. Ukážeme im, že nestojíme o problémy.“

Potom sa predrala dopredu.

„Máme holé ruky! Nechajte nás prejsť!“ zvolala smerom k policajtom a vojakom.

„Máme holé ruky! Nechajte nás prejsť!“ pridávali sa aj ostatní.

Ťažkoodenci sa obzerali. Čakali organizovaný odpor. Dokonca sa šírili chýry, že niektorí demonštranti majú pri sebe zbrane. Nikomu z nich sa nechcelo bezhlavo mlátiť obyčajných ľudí a najmä nie študentov. Mnohí z nich mali deti v rovnakom veku.

„Tak vidíte,“ usmiala sa Renka a vykročila vpred, v ruke držala karafiát na znak dobrej vôle.

Pohľady všetkých sa sústredili na ňu. Iba Ľudka pozerala na tank. Želala si len jedno, nech nevystrelí.

Na okamih zadržala dych. Renka už bola v polovici cesty.

Možno to naozaj dopadne dobre.

Vtedy zakrákal guľomet. Jej kamarátka zavrávorala, v ďalšom okamihu padla na zem.

***

„Bastardi, veď to bola ženská!“ chlapík vykríkol a vyrazil vpred. Len tak, so zaťatými päsťami, ako keby mal šancu proti samopalom a kanónom. Nehovoriac o esenbákoch s obuškami a štítmi.

Ostatní ho bezhlavo nasledovali. Do ich hnevu sa pretavili desaťročia krívd a represie. Každý mal niekoho, kto sa nedostal na vysokú školu alebo do roboty kvôli zlému kádrovému posudku. Z každej dediny niekto robil podradnú prácu alebo otročil v Jáchymovských baniach. Desiatky, stovky nespravodlivých rozsudkov. Davy politických väzňov. Všetky tieto emócie hnali ľudí vpred.

Ľudka si čupla, keď sa delo otočilo proti protestujúcim. Aj napriek masakru naokolo v kútiku duše dúfala, že sa jej nič nestane.

***

Ja som vás varoval!

Bum!

Z hlavne vyšľahol oheň. Do davu vletel explozívny granát. Námestie pokropila krv, na dlažbu dopadli kusy ľudských tiel.

Masa ľudí sa zastavila.

„Kto vám dal, kurvadrát, príkaz strieľať?“ plukovník besnel od zúrivosti. „Výtržníkov ste mali prenechať policajtom!“

Vy ste vydali ten rozkaz. Brániť našu vlasť.

Pretože toto už viac nie sú občania našej vlasti. Toto sú nepriatelia. A ja nedovolím, aby vyhrali.

Bum! Tak-ta-ta-ta-ta.

Ďalší výstrel a zakrákanie guľometu. Ďalší mŕtvi.

Nadšenie davu ochabovalo. Nakoniec možno predsa len zvíťazí.

***

Ďalší výstrel. Ďalší mŕtvi.

Slúžim vlasti.

Už to nevládala ďalej vydržať.

„Prosím, už dosť,“ zašepkala s privretými očami.

Náhle streľba utíchla.

Poobzerala sa a odvážila sa postaviť. Na chvíľku sa zahľadela na Renkino telo. Ležala horeznačky, z úst jej vytekal pramienok krvi. Ešte žila, no podľa záchvevov tela jej už veľa času neostávalo.

Sotva sa stihla spamätať z chaosu naokolo, v jej mysli sa opäť objavil ten odporný pocit, ako by v nej mala chladnú oceľ. Hlaveň dela mierila priamo na ňu. Tie myšlienky jej vysielal sám tank.

Tak mi povedz, prečo by som mal prestať?

Ľudka vytreštila oči na stroj.

Až doteraz si myslela, že má vidiny. Prinajhoršom pripúšťala, že vidí očami nejakého vojaka. Ale to, že sa uvidí svet z pohľadu tanku nečakala ani v najdivokejšom sne.

Nevedela prečo, vykročila smerom k tanku. Mysľou jej vírilo more otázok.

Stoj. Prosím.

„Nechcem nikomu ublížiť,“ zdvihla ruky na znak, že sa vzdáva.

Ak neostaneš stáť, tak ti budem musieť ublížiť.

„Prečo?“

Je to rozkaz. Musím ho splniť.

„Chcem sa len porozprávať. Myslíš, že to dokážeš?“

Vycítila zaváhanie oceľovej obludy. Sklonila hlavu, vysielala smerom k tanku všetky svoje myšlienky.

Ochutnával jej myseľ. Prehrabával sa jej spomienkami. Jedna ho zaujala obzvlášť. Prvé milovanie s Jozefom. Nevedomky sa zapýrila.

Ty ho...

„Milujem,“ dokončila vetu. „Áno, ublížil mi. Ale to sa občas vo vzťahu stane. Možno je komunista, ale nie je zlý človek.“

Hm. Prečo potom zakričal dohodnuté heslo? My chceme slobodu, my chceme demokraciu.

Ako obarená sa otočila za seba. Jozef sa na ňu z diaľky usmieval. Ten hajzel... Kvôli nemu umreli všetci tí nevinní ľudia! Kvôli nemu umrela Renka!

Neboli nevinní. Zaútočili.

Padla na kolená. Po lícach jej začali stekať potôčiky sĺz.

Prečo plačeš? Nemusíš byť smutná, veď sme vyhrali. Naša vlasť je opäť v bezpečí a režim sa postará o všetkých.

„Zastav ho, prosím.“

Nerozumiem. Koho? Nikto už na nás neútočí.

„Jeho,“ ukázala prstom na Jozefa. „On za všetko môže.“

***

Jozef si zjavne jej gesto vyložil nesprávne, pretože si všimla, že sa pohol smerom k nej. Tak vyslala k tanku ešte jednu myšlienku.

Oceľový stroj sa zachvel. Tento pocit ešte nepoznal. Jediná emócia prevrátila jeho vnímanie sveta na ruby. Jeho útrobami sa ozývalo len – zradca.

Výstrel z dela Ľudke pretrhol ušné bubienky.

Z Jozefa neostal ani mastný fľak.

***

Vtedy si všimla ešte jednu postavu, ktorá k nim kráčala. Blond vlasy mala na polovici hlavy zoškvarené, jedno oko jej chýbalo. Tvár jej lemovali ťažké popáleniny, pomedzi nich sa vynímali škvrny zaschnutej krvi.

Miška niečo šepkala, ale Ľudka ju nepočula. Pohyby jej pier akoby vraveli: „Ja som to vravela. Nikto ma nepočúval...“

Naposledy vydýchla, jej telo s tichým zadunením dopadlo na dlažbu.

***

Medzitým sa konečne pohli vojaci aj policajti. No namiesto lynčovania davu a zatýkania výtržníkov im začali pomáhať. Zručne ošetrovali rany, odnášali ranených do bezpečia.

Keď sa spamätala z ohlušujúcej rany, váhavo došla k tanku. Vysadla na jeho pancier a položila ruku na kryt veže. Aj keď nič nepočula, nevadilo jej to. Prúd ich myšlienok to neohrozilo.

„Kedy si zistil, že vieš premýšľať?“ spýtala sa ho. Chvela sa od hrôzy, no zároveň túžila zistiť, ako je to vôbec možné, že hovorí so strojom.

Neviem. Vnímal som ľudí okolo seba. Ich emócie. Prijal som ich za svoje.

„Zneužili ťa. Táto vláda ťa zneužila. Tak ako všetkých. Socializmus sa snaží potláčať naše túžby a urobiť z nás nemysliace stroje.“

Potom je iróniou, že u mňa to prebehlo naopak.

V očiach sa jej mihol závan šialenstva z prežitej hrôzy, tvár jej skrivil groteskný úsmev. Čím viac sa snažil socializmus udržať pri moci, tým viac proti sebe burcoval ľudí.

Možno si pohlavári mysleli, že sa nikdy nenájde dostatočná sila, ktorá by zatriasla ich teplými miestečkami. No zásah proti študentom, a takto tvrdý, to už vyburcuje aj tých najväčších zbabelcov.

Komunistické ideály sa utopili v krvi bežných ľudí. Tých, ktorým pôvodne sľubovali lepšiu budúcnosť.

Ondrej Trepáč:

Elixír

O autorovi:

Ondrej Trepáč je známy knihovník a spisovateľ, ktorý v roku 1988 založil sci-fi klub SFK Orion v Nových Zámkoch. Píše najmä fantasy. Aktuálne mu minulý rok vyšla kniha Conan - Tři klíče k Asambale a na ďalšej „conanovke“ práve pracuje. Svoj dejinný rozhľad potvrdil aj v nasledujúcej poviedke.

Ola vošla do stodoly a po dvoch krokoch ostala stáť. Vnútri panovalo šero, ale aj v ňom uvidela, čo nechcela. Pohľad na Vencovo telo nehybne visiace na podstrešnom tráme ju primrazil na mieste. Iba sa dívala, nebola schopná ničoho. Ani plakať, ani kričať o pomoc, a nemalo význam, aby sa pokúšala zistiť, či ešte žije. Už na pohľad bolo jasné, že nie.

Musel tam visieť už hodnú chvíľu. Ani si nevšimla, kedy sa vytratil z chalupy, vraj sa ide prejsť s Ďulou. Ale tá bola doma, ticho ležala na koberčeku pred svojou búdou. Ani nehlesla, keď zbadala svoju pani. Bála sa jej. Ola nemala rada psy a sučka foxteriéra to vycítila.

Nechápala, prečo to urobil. Všimla si síce, že v posledných dňoch bol dosť nervózny, nevrlý, podráždený. Hlavne Jirkov pohreb ho dosť zobral. A Sašov ešte viac. Snažila sa ho upokojiť, ale márne. Bol ako vymenený. Nepoznávala ho, ale vysvetlenie sa jej postupne rodilo v hlave.

Hnusní eštebáci! Takto s nimi vybabrali. Vlastne ani nie eštebáci. Za všetko mohol Gorbi. Mal tu stále veľký vplyv a sympatie. Stačil mu jeden telefonát a všetko sa zmenilo. Gusto abdikoval, dokonca ani neskrýval radosť z toho, že po toľkých rokoch bude mať konečne od politiky pokoj. Nechal sa odviezť do tej svojej dediny menom Bratislava a užíval si tam dôchodok v pohode a pohodlí. Aj Milošek sa porúčal kade ľahšie, ale nebola si istá, či tí noví, ktorí prišli po nich, boli lepší. Z jej pohľadu.

Prezidentom sa stal bývalý premiér Láďo Adamec a novým šéfom strany ten mladý Slovák, Peťo ho volajú. A tí to začali brať riadne od podlahy. Na Láďov pokyn ŠtB zrušila a rozpustila celé oddelenie pre boj s vnútorným nepriateľom, prezident tiež prikázal prepustiť všetkých politických väzňov a armáda vypla všetky tie elektronické srandy, ktoré rušili vysielanie Slobodnej Európy.

Je to akási ľudská prirodzenosť, že zakázané ovocie najlepšie chutí. Kým ich – chartistov – eštebáci sledovali, odpočúvali a všelijako šikanovali, mnohí ľudia k nim prechovávali významné sympatie. A potom zrazu nič. Nikto ich nesledoval, ploštice z pražského bytu aj z chalupy zmizli, mohli sa voľne pohybovať, Vencovi dokonca vrátili pas a colníci ho bez slova pustili za závoru, keď sa vydal na cestu do Mníchova. No skrátka, zakázané ovocie sa zmenilo na dovolené a už nebolo zaujímavé. Prestalo chutiť. Disidenti zrazu prestali ľudí zaujímať. Stali sa zbytočnými. Na výročie okupácie prišla na Václavák oproti minulým rokom asi tak štvrtina ľudí. A ani proti nim nikto nezakročil. Ani západné médiá sa tam nijako netrhali, prišla iba ORF, ale keď pani Barbara zistila, že žiadna bitka nebude, mávla rukou a zmizla v najbližšej krčme. Veď prečo by mala doma piť ten močkovitý Kaiser, keď si tu môže dať poriadny Pilsner.

No, ako inak, celá tá náhla zmena sa stala významným dôvodom na oslavu. Bol to riadny raut. Na chalupe sa zišli všetci známi, bola tu celá šľachta Charty, a všetci, snáď okrem nej, sa hrdinsky spili do bezvedomia. Viacerí sa ráno ani nevedeli rozpamätať, kde sú a prečo sú tam, kde sú. Koľko sa vtedy vypilo vodky a kadečoho iného, nemalo význam zisťovať. Venco mal našťastie vždy dostatočné zásoby.

Rozišli sa vtedy s tým, že si oslavu zopakujú po auguste, ale nikto neprišiel. Každý sa všelijako vyhováral. Jeho priatelia to vzdali. Disent pre nich skončil, našli si zamestnania a prestali rýpať do komančov. Stali sa slušnými predstaviteľmi pracujúceho ľudu.

Venco sa zrazu začal cítiť osamelý a zbytočný. A po každej pitke sa jeho pocity viac a viac zhoršovali. Najmä potom, ako sa Jirko otrávil v tej svojej kotolni oxidom uhoľnatým, ako sa Saša vrhol z balkóna svojho bytu na deviatom poschodí na asfalt, ale úplne ho skolilo, keď sa Uhlík zastrelil vo svojom byte. To zdeptalo aj ju, nemala predstavu, kde vzal tú búchačku. Bol to zarytý pacifista a zbrane neznášal. Ale že to dopadne až takto, na to nepomyslela. Poznala Venca, ani v časoch najhoršieho prenasledovania nepomyslel na to, že by to skončil sám. Tak prečo teraz, keď ho už nikto neprenasledoval?

Pochopila, že nemá zmysel tu stáť a hľadieť na telo nebohého manžela. Pomalým, tackavým krokom sa vrátila do chalupy, zdvihla slúchadlo telefónu a trasúcimi prstami vytočila 1-5-8.

***

Pohreb bol veľký, ale to sa dalo čakať. Nádvorie krematória v Strašniciach bolo nabité, ale do samotnej rozlúčkovej miestnosti na súkromný pohreb smeli len pozvaní. Smútočnú omšu celebroval akýsi neznámy, mladý kňaz. Kardinál bol odcestovaný, vraj vybavoval čosi dôležité vo Vatikáne. A biskup jej zložil slúchadlo s poznámkou, že samovrahov nepochováva. Zrejme si to však len nechcel pokaziť u mestskej verchušky. Celý pohreb vrátane všetkých tých oslavných rečí sledovala ako v sne. Sotva vnímala, čo kto hovorí, prebrala sa, až keď rakva začala pomaly klesať do podzemia. Až vtedy ju skutočne premohli city a rozplakala sa. Naozaj, úprimne a nahlas.

Koľko prijala kondolencií, si nepamätala. Bolo ich veľa. Väčšinu tých ľudí poznala, niektorých iba zbežne, ani netušila, kto ich na súkromný pohreb vlastne pozval. Ale bolo jej to jedno. Koniec koncov, už pred dvomi dňami, krátko po Vencovej smrti vyhlásila, že sa nebude konať žiadny kar, že chce byť sama a upratať si v hlave myšlienky, ktoré boli ako šialené. Musela myslieť na sto vecí naraz.

Nechcelo sa jej predierať davom ľudí na nádvorí. Už vopred sa dohodla s personálom, že ju pustia von bočným služobným východom, aby ju ľudia nevideli. Vedela, že auto ju tam bude čakať.

***

Čakalo. Čierny bavorák s tmavými sklami. Rýchlo nastúpila dozadu a zabuchla dvere. Ani ju neprekvapilo, že tam sedí Shirley. Napokon auto patrilo americkej ambasáde, teda neoficiálne. Nemalo diplomatické číslo. Bežne ho však s Vencom využívali, pretože vlastné nikdy nemali. Aj vodiča poznala, volal sa Jack. Slušný, pozorný, tichý. Nebolo mu treba nič hovoriť, vždy presne vedel, čo má robiť a kam ísť. Aj teraz rovno naštartoval a vyrazil vpred.

„Ako sa držíš?“ opýtala sa Shirley lámanou češtinou. Nech sa akokoľvek snažila, tento jazyk jej prosto nešiel do hlavy. Aj túto jednoduchú otázku sa určite drela celé hodiny. Preto Ola radšej prešla na angličtinu. Určite hovorila Churchillovým jazykom lepšie, ako Shirley Máchovým.

„Ako sa môžem držať? Keby tebe manžel spáchal samovraždu, ako by si sa držala?“

„Prepáč, asi to bolo nevhodné.“

„Kašli na to!“

„Viem, že teraz skutočne nie je vhodný čas, ale musíme sa porozprávať. Zajtra sa to malo začať...“

„Je to v prdeli! Nič sa nezačne. Ani zajtra, ani desiateho.“

„Chápem. Budeme musieť vymyslieť nový plán.“

„Čo chceš vymýšľať? Nemáme ľudí. Však vieš, ako dopadli. Ako Venco. A komančovia sa nám rehocú.“

„Nechal Venco nejaký list na rozlúčku?“

„Nie, nič také som nenašla. Odrazu sa len kamsi stratil, a keď som ho potom objavila v tej stodole, už bol najmenej hodinu po smrti. Nechápem to.“

„Som si istá, že za tými samovraždami stojí ŠtB. Je ich podozrivo veľa, nemyslíš?“

„Určite, aj ja som si tým istá, ale nič neviem dokázať. Už celé mesiace sa nikto z nich neukázal. A nemysli si, že neviem zistiť, či ma niekto sleduje.“

„Určite ťa sledujú, len o tom nevieš. Ale pripúšťam, ani naši chlapci ich nevidia. Ak ťa sledujú, tak fakt veľmi šikovne.“

„Teraz mi už môžu pokojne aj fúkať...“

„Ale no tak! Niečo vymyslíme. Nejakí ľudia sa skôr či neskôr nájdu. Už teraz mám podchytených pár nespokojných študentov. A Monte tiež niekoho pošle. Slovenský disent je prakticky nedotknutý. Pokiaľ si spomínam, Venco na tie vaše rauty žiadnych ľudí zo Slovenska nepozýval.“

„To kvôli mne. Ja ich nemám rada. A Monte? Toho by som tu chcela najmenej zo všetkých. Vlastne, už len to by nám chýbalo, aby to tu prevzali Slováci!“

„Prečo? Monte je pragmatik...“

„Však práve! Dá sa do spolku s hocikým, ak mu to niečo prinesie. Ide legalizovať tú svoju Tajnú cirkev.“

„Viem. Hovoril mi o tom. No, nech si ju má. Je to jeho vec.“

„Vie o našom pláne?“

„Ani slovo.“

„To je dobre. Ani nemusí. Hoci, žiadny plán už vlastne nie je.“

„Bude druhý, lepší. Nechaj to na mňa a na chlapcov z Langley.“

„Dobre, nechám sa prekvapiť.“

„Kam ťa máme zaviezť?“

„Na chalupu. Vidiecky vzduch mi urobí dobre. Tu v Prahe sa dusím.“

Jackovi ako obvykle nebolo treba nič hovoriť. Nebol hluchý, počul a bavorák nemal zvukotesnú priečku. Na prvej križovatke odbočil doľava a o chvíľu už boli na výpadovke.

***

Generál L. sedel vo svojej pracovni a bavil sa. Tá severokórejská šifra, ktorú mu pred dvomi dňami priniesol na posúdenie Kimov vyslanec, bola úplná sranda. Niečo tak primitívne dávno nemal v ruke. Tí malí šikmookí chlapci z opačného konca sveta zjavne nemajú ani šajnu o viacvrstvovom kódovaní. Ale učiť ich to nebude. Ešte tú šifru trochu upraví, aby sa nepovedalo, a potom disketu vráti vyslancovi, ktorý mu bude ruky bozkávať. Ale urobí si z nej ešte dve kópie. Jednu pre seba a druhá poputuje tajnými kanálmi do Soulu. A zo Soulu rovnakými tajnými kanálmi dorazí do Prahy kontajner s tými najšpicovejšími pécéčkami, aké sa dali vyrobiť. Počítače mal rád a zakladal si na tom, aby ich mali radi aj jeho podriadení.

Vtom ktosi zaklopal na dvere a na vyzvanie vošiel mladý kapitán. Hoci bolo už desať hodín večer, hlásenie sa podávať muselo. ŠtB pracovala dvadsaťštyri hodín denne.

„Počúvam, súdruh kapitán. Ako dopadol pohreb?“

„Podľa očakávania, súdruh generál. Kopa ľudí, ale nič mimoriadne. Žiadne protištátne prejavy. Dav sa pokojne rozišiel.“

„Čo pani Ola?“

„Tiež podľa očakávania. Lady Shirley ju čakala pri zadnom východe. Chvíľu len tak jazdili po meste a potom sa vydali na chalupu. Pani vyslankyňa sa potom vrátila na ambasádu.“

„Škoda, že nevieme, o čom sa bavili.“

„To je pravda. Laserový snímač sa dá použiť iba na stojace objekty.“

„Nevadí, skôr či neskôr sa to dozvieme.“

„Ešte niečo, súdruh generál?“

„Ani nie. Máme ešte z toho nášho elixíru?“

„Samozrejme. Operácia Elixír života pokračuje. Jeho druhá fáza sa zameria na Slovensko. Konkrétne ciele už sú určené.“

„V poriadku, držte sa plánu. Keby sa niečo zmenilo, dajte mi vedieť. Mimochodom, ozval sa ten náš nový agent v Ríme?“

„Andante? Áno, je tam už dobre zabývaný. Má výborné krytie a po taliansky hovorí ako rodený Riman. Vystupuje vo varieté Stella Lanza. A má tam obrovský úspech. A nielen tam, podľa jeho správy sa mu už dvakrát podarilo nepozorovane vkradnúť do Vatikánu. K pápežovým dverám sa síce nedostal, ale inak tam pobudol dosť dlho. Švajčiarski gardisti o ňom ani netušili.“

„To je skvelé. Nech pokračuje, ale nech to nepreháňa. Nerád by som o neho prišiel. Mám totiž preňho úlohu, ale o tom až neskôr.“

„Rozumiem, súdruh generál.“

„To je všetko, môžete ísť, súdruh kapitán.“

Mladý dôstojník odišiel a generál ešte hodnú chvíľu len tak sedel v kresle a dumal. Andante bol špičkový agent, šikovný, hoci trochu nápadný a výstredný. Ale možno práve tým bol nenápadný. Bol ako socha na námestí – každý ho videl, ale nik ho nevnímal. Dokonale vycvičený akrobat pôvodne vystupoval v ktoromsi potulnom cirkuse. Zaplietol sa s dcérou majiteľa a musel preč. Ostal bez práce. Ale okrem skákania a lezenia nič iné robiť nevedel. Až na to, že hovoril plynule štyrmi jazykmi. Štátna ho zverbovala a urobila z neho špióna. Doslova ho to uchvátilo. A keď mu povedali, že bude pracovať v Taliansku, bol radosťou bez seba. To krycie meno si vybral sám.

Úloha, ktorou ho generál mienil poveriť, bola veľmi riskantná. Práve preto, lebo sa týkala Vatikánu. A ten bol pod dobrou ochranou. Andante mal dostať zásielku s fľaškou Elixíru a prepašovať ju do Vatikánu, presnejšie do miestnosti, kde mal ten poľský pápež uložené svoje omšové víno, a trochu mu ho vylepšiť. Ten Wojtyla mu riadne liezol na nervy. Aj jeho sa bude treba zbaviť. Nebol síce nijaký veľký znalec dejín katolicizmu, ale bude to zrejme prvý rímsky pápež, ktorý spáchal samovraždu.

Elixír! Geniálny vynález. Už si nepamätal meno človeka, ktorý ho vyrobil, ale zaslúžil by si najvyššie vyznamenanie. V podstate neškodná zlúčenina bez farby, chuti a zápachu. Ale v kombinácii s alkoholom fungovala ako droga. Nie hneď, až po istom čase začal mať človek, ktorý ju do seba dostal spolu s vodkou či vínom, neskutočne silné pocity podobné depresii. Pocity vlastnej zbytočnosti, márnosti, ba až nenávisti k sebe samému, ktoré nedokázal zastaviť inak než samovraždou. A disidenti veľmi holdovali alkoholu.

To s tým oslavným večierkom bol vlastne len experiment. Pokus, či to bude naozaj fungovať. Trvalo to síce skoro mesiac, ale keď prvý z tej veselej partie skočil z Nuselského mosta, generál si spokojne vydýchol. Fungovalo to a v nasledujúcich týždňoch prišli ďalšie nečakané a nepochopiteľné samovraždy účastníkov disidentskej párty.

Nebolo potrebné vypiť veľa, stačili tri-štyri poháriky akéhokoľvek alkoholu. Domáci pán toho vtedy vypil menej ako obvykle, preto mu to trvalo tak dlho, a pani Ola nepila vôbec, veď niekto musí ostať triezvy, aby sa postaral o tých opitých.

Na operáciu Elixír života, ako ju sám nazval, nasadil najlepších ľudí. Skvele vycvičených špecialistov, ktorí prenikli do Vencovej chalupy tak, že po sebe nenechali nijakú stopu. Akurát do všetkých fliaš s alkoholom nakvapkali príslušné množstvo Elixíru. A potom už stačilo len čakať.

Áno, Štátna bezpečnosť na príkaz prezidenta skutočne zrušila oddelenie pre boj s vnútorným nepriateľom a nahradila ho oddelením pre boj s organizovaným zločinom. A disent bol preňho organizovaná skupina zločincov. Boj pokračoval.

***

Ola vstala dosť skoro, urobila si raňajky, ale príliš jej nechutili. Po opici jej obvykle vôbec nechutilo. Keď po pohrebe prišla na chalupu, odrazu dostala neodolateľnú chuť sa opiť. Siahla do baru a vytiahla poslednú nedopitú fľašu rumu. Potom celý večer sedela pri kozube, popíjala, počúvala Stivína a ľutovala sa. Kedy a ako sa dostala do postele, si ani nepamätala.

Nakoniec si urobila len kávu. Tá by ju mala postaviť na nohy. A potom – potom začne rozmýšľať, čo ďalej. Chudoby sa báť nemusela. Od štátu síce nedostávala nijaký dôchodok, ale prúd peňazí zo zahraničia sa nezastavil ani po Vencovej smrti. Ba práve naopak. Dostala správu, že bude ešte väčší. Úbohá vdova predsa nemôže ostať bez prostriedkov. Pražský byt možno predá, načo jej bude? A určite zaň dostane dobre zaplatené. Bude si užívať. Možno aj cestovať, však pas jej vrátili.

Dopila kávu a zapla rádio. Ozval sa známy hlas. „Dobré ráno. Dnes je sedemnásteho novembra tisícdeväťstoosemdesiatdeväť, osem hodín. Československý rozhlas vysiela správy. Dnes je medzinárodný deň študentstva…“

Jana Tabačková:

Zajtra sa vyjasní

O autorke:

Jana Tabačková písať začínala už na základnej škole rozprávkami o zvieratkách, bosorkách či vodníkoch. Poviedky jej vyšli v štyroch antológiách: Zárodky hviezd, Istrocon 3, Fantázia 2017 a Fantázia 2018. Je finalistkou Martinus Ceny Fantázie 2018 a ceny anglickej Fantasy Award 2020. V roku 2017 získala za svoju poviedku Cenu Bibliotéky. Jej staršie aj novšie dielka si môžete prečítať aj na scifi.sk, najmä medzi Poviedkami na počkanie, ktoré sú jej obľúbeným adrenalínovým športom. V novembri 1989 síce ešte nebola na svete, ale bola by rada, keby ste sa s ňou zamysleli nad tým, koľko odvahy potrebuje obyčajný človek, aby sa pokúsil o zmenu niečoho väčšieho.

Anna zalapala po dychu a prebudila sa. Budík nepríjemne drnčal a jej sa v žalúdku pomaly rozliezal nepokoj. Rukou zašmátrala po druhej polovici postele, ale namiesto útechy tam našla len vychladnutý paplón.

Keď prišla do kuchyne, manžel si už natieral krajec chleba maslom a počúval rádio.

„... cez deň zamračené, na mnohých miestach dážď. Večer sa od východu vyjasní, zajtra slnečno a teplo...“

Anna sa natiahla a zúrivo klepla po vypínači. Čierna skrinka sa nebezpečne zaknísala, a skôr ako ju stihla zachytiť, zletela z police.

Zdvihla ju najrýchlejšie, ako dokázala, ale už bolo neskoro. Mohla prijímačom triasť, šťukať a krútiť gombičkami, koľko chcela, z reproduktora sa ozýval len šum. Bezradne sa pozrela na Ivana: „Myslím, že je rozbité.“

„Ukáž!“ Vytrhol jej mŕtvy prístroj z ruky, no vzkriesiť ho už nedokázal.

„Stokrát som ti hovoril, netrieskaj po ňom tak. S takými vecami musíš jemne. Nahnevalo ťa to rádio vari nejako?“

Neodpovedala. Hoci výčitka ju zamrzela, viac ju vyviedlo z miery, že mal pravdu. Cítila hnev, nie však na rádio. Sama nevedela prečo, ale hrozne ju vytočila predpoveď počasia.

Raňajkovali mlčky. Bez správ či hudby, čo by Anninu pozornosť odviedla inam, jej ticho po chvíli začalo nepríjemne hučať v ušiach.

„Kašľal si ráno?“ opýtala sa, keď to už nedokázala vydržať.

„Len som nevedel spať,“ odvetil Ivan. Podvedome si pritom siahol na hrdlo, a tak vedela, že klame. Často mu hovorievala, aby ju zobudil, ak mu bude zle. On ju nechcel rušiť, radšej na to všetko ostal sám, vytratil sa zo spálne a pustil si rádio. A ak mu problémy s dýchaním nedovolili ísť ani do práce, tak ako tento týždeň, nechával ho zapnuté celý deň. Pomáhalo mu zahnať čierne myšlienky.

„Prepáč,“ zamrmlala a bradou kývla smerom k rozbitému prijímaču.

„To nič,“ vyhlásil odhodlane, „ja ho opravím!“

***

Predchádzajúci večer sa na námestí opäť protestovalo. Po chodníku sa povaľovali zvyšky transparentov, ušpinené, potrhané, napoly rozmočené od slabého neustávajúceho dažďa.

Hoci nápisy boli už takmer nečitateľné, Anna vedela, čo hovoria. To, čo tisíc ráz predtým, vždy, keď sa nejaká skupina ľudí rozhodla, že práve ona môže rozhodovať o tom, čo je najlepšie pre všetkých.

Radšej odvrátila zrak a sústredila sa na špičky svojich nízkych hnedých lodičiek.

Tak trochu sa hanbila. Ona tam včera nebola. Ivanovi nebolo dobre a ostala s ním doma. Ani bez tejto príhodnej výhovorky by však nebola šla. Niežeby s protestmi nesúhlasila, proste nenabrala odvahu. Mnoho ľudí ju nemá. Boja sa odvety. Alebo toho, že sa zmýlia a uveria tým nesprávnym.

Zrazu jej oči padli na schody pred vchodom do banky. Skrývali sa pod strieškou, a tak na ne dážď nedosiahol. Boli na nich akési zaschnuté, tmavé fľaky. Krv?

Zamrazilo ju až v kostiach a pridala do kroku.

Pred vchodom do elektrárne jej cestu zastal mladý muž. Zháčila sa. Vyzeral akosi strhane, na tvári strnisko, oči začervenané, akoby dlho nespal alebo práve plakal.

„Kedy ste naposledy videli slnko?“ stálo naškrabané na kúsku kartónu, čo zvieral v rukách.

„Blázon,“ zašomral nízky chlapík s kufríkom a zamieril hore schodmi ku vchodu. „Nenapraviteľný blázon.“

Váhavo sa vybrala tým istým smerom.

Ani neskôr, keď prepisovala na stroji jeden dokument za druhým, jej však príhoda neschádzala z mysle. Zakaždým keď jej oči zablúdili k oceľovosivému nebu za oknom, spomenula si na to heslo.

Nedávalo zmysel.

Niekedy, hlavne na jeseň, sa splodiny z elektrárne držali dolu v údolí a vytvárali dusivú sivastú hmlu, ktorá sa celý deň nezdvihla. Vždy sa toho desila, Ivanovi sa vtedy vždy prihoršilo. Zatiaľ však hmly ešte neprišli, len včera mesto zažilo chladný, ale inak ukážkový slnečný deň.

Áno, včera, aj keď nevedela prečo, zdalo sa jej to dávnejšie.

Keď poobede odchádzala domov, mladík tam ešte stál.

Stál tam, ani sa nepohol, zvieral svoj slogan a ľudia ho obchádzali, zľava a sprava, dav sa okolo neho rozdeľoval a potom zase spájal, ako rieka obtekajúca okolo nejakého balvanu.

Pevný bod v ľahostajnom, tichom prúde.

***

Na holej doske kuchynského stola ležali starostlivo porozkladané časti rozobratého rádia. Zato kockovaný obrus ležal nedbanlivo pohodený na jednej zo stoličiek.

Anna ho roztiahla, potriasla, no každý pokus vyrovnať pokrkvanú látku bol bez žehličky márny, a tak ho len dvakrát preložila a prevesila cez operadlo. Ivan pritom ani nezdvihol oči od práce. Nechala ho. Vedela, aké je to preňho dôležité.

Na večeru prišla švagriná. Bez manžela, toho na poslednú chvíľu odvolali na nočnú.

Anna pri jedle nestíhala sledovať rozhovor. Vidličkou sa roztržito prehrabovala na tanieri a rozmýšľala, prečo ju zrazu vyvádzajú z miery také hlúposti. Pokrčený obrus, predpoveď počasia, nezmyselný transparent.

„Včera bol zase protest. A nakoniec prišli policajti a strhla sa poriadna bitka,“ obrátila sa k nej zrazu Erika. „Suseda hovorila, že kopu ľudí pozatýkali a odviezli. Aj jej muža... Vôbec nevie, kde je. Celé poobedie mi preplakala v kuchyni.“

Anna si spomenula na krv na schodoch z rána. Naprázdno preglgla.

„Nemám z toho dobrý pocit,“ priznala Erika a pravou rukou si pohladila vypuklé bruško.

„Už by bolo načase, aby s nimi niekto niečo spravil. Priveľa si dovoľujú,“ odvetil Ivan, no nie tak zapálene ako ešte pred niekoľkými týždňami. Znel unavene, akoby to opakoval už len zo zotrvačnosti.

„Veď áno, len aby po nich neprišli horší,“ zamyslela sa jeho sestra.

Anna len pokrčila plecami.

Ľudia boli naozaj čoraz naštvanejší. A odvážnejší. V celej krajine vládlo napätie. Všetky tieto problémy sa jej však zdali strašne vzdialené. Ju trápilo niečo iné, bezprostrednejšie, pálčivejšie, niečo, čo stále nedokázala presne pomenovať.

„Nemáte niekedy pocit,“ prehovorila pomaly, „akoby ste prežívali ten istý deň stále dookola?“

Erika zmrzla s pohárom v ruke a vypleštila na ňu oči.

„Prepáčte,“ pomaly vstala od stola. „Mám nejaký ťažký žalúdok.“ O pár sekúnd bolo počuť, ako za sebou zatreskla dvere na kúpeľni.

Anna zachytila manželov pohľad, ale nedokázala ho prečítať.

***

Erika sa rýchlo vrátila, ale rozhovor už neplynul tak ľahko ako predtým. Chvíle ticha prichádzali častejšie a trvali čoraz dlhšie, a tak sa veľmi rýchlo začala zberať domov.

Kým Anna umývala riad, Ivan zmontoval rádio. Keď sa ho pokúsil zapnúť, neozval sa už ani ten šum.

„Nejde?“ opýtala sa potichu, takmer nesmelo.

Pokrútil hlavou a roztvoril dlaň. Ležalo na nej niekoľko drobných kovových súčiastok rôznych bizarných tvarov. „Ale pár kúskov mi ostalo,“ vzdychol si.

Anna sa posadila k nemu, jemne ho pohladila po predlaktí a potom vkĺzla dlaňou do tej jeho. Na chvíľu ju stisol, pocítila jeho teplú, suchú pokožku a zároveň ostré hrany súčiastok. Premkol ju pocit úľavy. Veľa nerozpráva, ale nehnevá sa, aspoň nie na ňu, hoci dnes pokazila všetko, čo jej prišlo pod ruku.

„To s Erikou... ja neviem, čo...“

„Nemôžeš za to. Bojí sa o dieťa. Lekárka ju včera vystrašila tými ďalšími testami.“

Skôr ako stihla odpovedať, zhasli všetky svetlá, v kuchyni, v obývačke, aj pouličná lampa pod oknom. Nastala úplná tma. Anna sa strhla a pevnejšie stisla manželovu ruku.

„Svietime na cestu pokroku,“ predniesol Ivan slávnostným hlasom motto miestnej elektrárne. Obaja sa rozosmiali.

***

Keď Anna ráno vošla do kuchyne, jej manžel tam už sedel. Práve si odhrýzal z krajca chleba natretého tenkou vrstvou masla a počúval rádio.

„... cez deň zamračené, na mnohých miestach dážď. Večer sa od východu vyjasní, zajtra slnečno a teplo...“

Pri tých slovách ju zamrazilo. Načiahla sa za vypínačom, ale uprostred pohybu ju čosi zastavilo. Spomienka, nejasná, rozostrená, akoby na ňu hľadela cez hmlu. Rádio, rozobraté na súčiastky na hrčovitej doske stola. Kedy to bolo?

Pokúsila sa zaloviť hlbšie, no našla len nesúvislé obrazy. Krv na schodoch, muž so strniskom a domácky vyrobeným transparentom... Veci, ktoré sa nikdy nestali, no aj tak mala pocit, že ich prežila. Možno vo sne?

„Anička?“ Oslovenie ju vyrušilo a to, čo hľadala, jej uniklo.

„Nič. Ja len... niečo sa mi zazdalo...“

***

Rozhodla sa pustiť tú podivnosť z hlavy. Vyšla z bytu a rázne sa rozbehla dole schodmi. Až keď na druhom poschodí stretla hundrajúcu susedu, uvedomila si, že ani neskúsila, či výťah ide, hoci nemala odkiaľ vedieť, že sa pokazil.

Cestou do práce ako dieťa hádala, aké auto pôjde oproti. Vždy vyhrala.

Zabávala sa tými déjà vu, a zároveň ju hlboko znepokojovali, aj keď si to zatiaľ nepripúšťala. Na námestí sa povaľovali pozostatky po včerajšom proteste. Keď prechádzala okolo banky, naschvál odvrátila hlavu.

Zato muža pred elektrárňou zazrela už z diaľky.

Namiesto starostlivo vypracovaných hesiel a nápisov na bielom plátne, aké práve videla potrhané v blate, mal len obyčajný, trochu nakrivo odstrihnutý kus kartónu.

„Kedy ste naposledy videli slnko?“ spýtala sa Anna samej seba v duchu, ešte kým sa na nápis pozrela.

Chyba.

„Toto nie je len elektráreň,“ písalo sa tam.

Vtedy sa jej drobná hra skončila.

V panike sa otočila a namiesto do kancelárie sa rozbehla naspäť domov.

***

„Ivan! Ivan!“ Manžel na volanie pribehol z kúpeľne.

„Už si doma? Stalo sa niečo?“

„Ivan, tento deň už bol!“ vysypala zo seba. „A nie raz...“ Hoci sa jej to až dovtedy nepodarilo ani v mysli presne pomenovať, hneď ako tie slová vyslovila, bola si istá, že má pravdu.

„Opakuje sa stále dookola a dookola. Preto tak neznášam predpoveď počasia. Zajtra má byť slnečno, ale vždy keď sa zobudím, je zase len hnusné upršané dnes.“ Ivan si sťažka vzdychol a oprel sa o stenu pri vešiaku na kabáty.

„Prepáč, ty si musíš myslieť, že som zošalela... Ale je to tak. Akoby sa zasekol čas alebo čo.“ Rázne pokrútil hlavou.

„Ja viem.“

Prekvapene zastala. Chvíľu si uprene hľadeli do očí a z pohľadu mu čítala akúsi bolesť.

„Viem o tej časovej slučke. Aj mne sa vracajú obrazy. Veci, ktoré si nemôžem pamätať, lebo sa nestali.“

„Ale... Nič si nepovedal.“

„Povedal. Pár dní dozadu. Nič si nepovedala, ale podľa mňa si si myslela, že mi lieky lezú na mozog.“

„To oni,“ zašepkala. „Spravili to, lebo sa báli. Báli sa, že prídu o moc. Ale takto...“ Ivan celý čas prikyvoval.

„Ale to, to nám predsa nemôžu... Musíme niečo spraviť, nemôžeme to nechať len tak...“

„Anička...“ tentoraz mu z hlasu sršala priam fyzická bolesť. „Nechaj to tak. Nič sa s tým nedá robiť. Lepšie je o tom nehovoriť. Lepšie je...“

„Zase zabudnúť? Veď presne o to im ide. Treba ísť von, povedať to ľuďom...“

„Anička... “ prerušil ju. „Mysleli by si, že si blázon. Ako ty o mne. Nič nezmôžeme. Nedá sa nič robiť, musíme ísť ďalej... Prispôsobiť sa...“

„Ako to môžeš povedať?“

„Keď dokážu zastaviť čas, čo spravia s obyčajnou ženou, ak sa im postaví do cesty? Rozpučia ťa ako...“

Rozkašľal sa. Najprv len zalapal po dychu, potom ho chytil kašeľ. Jednou rukou sa opieral o stenu a pokúšal sa nadýchnuť. Celý sa triasol.

Anna ho jemne chytila za plece, odviedla do kuchyne a posadila na stoličku. Sadla si k nemu, ale tak ako tisíc ráz predtým, ani teraz nevedela, čo robiť. Či ho pevne objať alebo radšej vôbec nechytať, aby ho ešte nepridusila. Len sa bezradne pozerala, zároveň sa oňho bála a bola nahnevaná. Mala pocit, akoby to urobil naschvál, aj keď rozum jej hovoril, že nemohol. Toto by si nikto neurobil naschvál.

A hlavne, zdá sa jej to alebo sú záchvaty oveľa silnejšie ako... včera?

Zrazu ten pohľad už nedokázala zniesť. Proste sa zdvihla a so slzami v očiach vybehla z bytu.

***

Ešte trochu pršalo a dáždnik zostal opretý pri dverách. Nemala chuť vracať sa poň, a tak len sklonila hlavu k zemi, aby sa jej voda nedostávala do očí.

Kráčala, ani poriadne nevedela kam. Hľadela na chodník, nerovnosti a praskliny v asfalte, z ktorých miestami vyrastala tráva. Zvláštne. Stačí malá puklinka, pár zrniečok zeme a rastliny hneď využijú situáciu. Niekedy, keď ich odtiaľ chcete dostať, nie a nie ich vytrhnúť.

Úplne sa prispôsobia.

Aj ľudia sú takí. Ako burina v chodníku.

Ivan mal pravdu. Už sa o slučke rozprávali. Pamätala si na ten rozhovor, keby sa sústredila, dokázala by zopakovať každé slovo. No vlastné spomienky jej pripadali ako nejaký film s titulkami. Rozumela im, no zdali sa cudzie, vzdialené.

Potrebovala o tom hovoriť, dnes, tu a teraz, s niekým, kto by ju chcel počúvať.

S hlbokým povzdychom zamierila naspäť k elektrárni.

***

Anna nemala vo zvyku len tak sa prihovárať cudzím ľuďom. Celú cestu premýšľala, ako ho osloviť, pripravovala si argumenty pre prípad, že by bol podozrievavý a nechcel sa s ňou zhovárať.

Nebolo treba.

„Musíme sa porozprávať,“ oznámila mu. Len pokrčil plecami a prikývol.

„Ale nie tu,“ dodala, keď si všimla, ako si ich ľudia obzerajú. Bez všetkého si svoj kartón strčil pod pazuchu a nasledoval ju. Pozvanie na kávu odmietol, a tak skončili v parku. Lavičky boli vlhké. Prechádzali sa popod stromy, z listov na nich podchvíľou padali kvapky a vo vzduchu visela ťažká vôňa premočenej pôdy.

„Rozmýšľal som, či za mnou prídete,“ začal. „Ráno som si vás všimol. Pozreli ste sa na mňa, akoby ste videli ducha.“

„To ten slogan. Iný ako včera. Teda v posledné dnes. Chodí takto za vami veľa ľudí?“

„V poslednom čase si ľudia začínajú spomínať.“

„Ako môj manžel,“ vzdychla si. „Ale najradšej by opäť zabudol... Viete, on je chorý. Má toho dosť so sebou...“ Cítila sa trápne, že Ivana ospravedlňuje.

Michal, tak sa jej mladík predstavil, čosi zamrmlal.

„Ten dnešný slogan,“ zmenila radšej tému. „Znamená to, že je to tu? V elektrárni? Tá vec, čo to robí?“

„Generátor časového poľa. Áno, je tu. Videl som ho.“ Prekvapene zastala a pozrela sa naňho, ale oči mal upreté niekam do diaľky.

„Asi by som mal začať od začiatku. Študoval som fyziku. Čas ma veľmi zaujímal, a tak mi jeden z učiteľov dával čítať rôzne články, aj z časopisov, čo sa ťažko zháňajú. V jednom som vtedy čítal o nejakej prevratnej rovnici, ale nepamätal som si to presne. A tak, keď som si prvý raz uvedomil, že sa čas opakuje, pozval som toho bývalého učiteľa, teraz už kamaráta, na pivo...“

***

Po dvoch veľkých svetlých desiatkach ostali na plastovom obruse mokré krúžky. Cink! Pivo bolo vodnaté, slabé. Aby sa konečne odhodlal vysloviť to nahlas, musel ich do seba naliať v rýchlom slede tri.

„Žijeme v časovej slučke, Ďuri,“ vyhlásil a pozrel pritom plešatému mužíčkovi oproti rovno do očí. „Tento hnusný, zasraný deň sa opakuje stále dookola.“

„Tebe nadobro drblo, Mišo,“ odsekol mu kamarát a zároveň uhol pohľadom.

„Nehovor mi, že to nie je vedecky možné. Časovej teórii rozumieš rovnako dobre ako ja. Ak nie lepšie. To ty si mi na výške dával tie časopisy a ja som ich poctivo čítal. Smithova rovnica...“

„Je to teoreticky možné. TE-ORE-TI-CKY. Smith nikdy neprišiel na to, ako svoj objav využiť. A keby to aj niekto otestoval, pravdepodobne by ani nevedel, že sa to podarilo. Vrátil by čas a pokus by sa nikdy neuskutočnil.“

„Aj to sme riešili. Aj s tým neurológom z Nemecka. Podľa neho by sa pamäť dala odblokovať správnymi liekmi. Vtedy sme sa mu vysmiali, jeho teória bola plná paradoxov, ale čo ak...“

„Mišo, počúvaj ma. Aj keby nejaký šialenec vynašiel takú drogu. A nejaký iný šialenec zmontoval podľa tých rovníc akýsi nástroj skazy... Vieš, koľko energie by to žralo? Hovoríme tu o časovom poli, ktoré by pojalo celú krajinu, sakra!“

„Práve preto je to tu. U nás. Najväčšia elektráreň. Veď sme sa o tom rozprávali. Miliónkrát. “

Juraj si vzdychol, na malú chvíľku si pritlačil palec a ukazovák na koreň nosa, akoby ho bolela hlava. Nakoniec sa postavil a hodil na stôl pár drobných.

„Idem ja. A ty tiež bež domov. Vyspi sa, ráno múdrejšie večera.“

Michal na tú žbrndu ani nemal viac chuť, no už len tón kamošovho hlasu ho prinútil mávnuť na krčmára a objednať ešte jedno. Dlho len tak sedel pri plnom pohári, ani sa ho nedotkol, až kým pena neopadla a jeho rozhorčenie sa nezmenilo na odhodlanie. Vtedy vypil pollitrák na dúšok a rázne vstal.

Musí niečo urobiť.

***

„Ako to vlastne funguje?“ spýtala sa Anna. „Starneme? Čo tehotné ženy? A...“ Zaváhala, bála sa položiť tú otázku, ale zároveň vedela, že musí.

„A ak bol niekto chorý, keď sa to začalo, zhoršuje sa mu to?“ dostala zo seba konečne.

„Čo je manželovi?“

„Lekári si nie sú istí. Býva často chorý, v zime aj raz za mesiac, a vtedy veľmi kašle, až sa dusí. Začalo to, keď sme sa prisťahovali do mesta. Asi by sme mali odísť, ale práca...“ Michal chápavo prikývol.

„Podľa základnej teórie by sa mu to nemalo zhoršovať,“ vrátil sa k jej otázke. „Ale ak je pravda to s tými liekmi na pamäť... Viete, netuším, či to niekto nejako testoval. Možno dva-trikrát. Ale čo to s organizmom urobí, keď sa deň opakuje tisíckrát?“

„Najviac ma znepokojuje,“ pokračoval, „že si na to začíname spomínať. Čoraz viac ľudí a bez pomoci liekov. Tento deň sa už zopakoval toľko ráz, že náš vnútorný čas sa asi predsa len posunul dopredu...“

„Dokedy to potrvá?“ spýtala sa pošepky a zavrela oči, aby zastavila príval sĺz.

„Kým nevychladnú hlavy. Možno. Vlastne je to geniálny plán. Za jeden deň len ťažko naplánujete prevrat. Ale to viem až teraz. Vtedy som si myslel... Vlastne neviem, čo som si myslel. Chcel som zachrániť svet. Chcel som byť hrdina. A tak som sa raz večer vkradol do elektrárne...“

***

Mal pocit, akoby sa ocitol v starom sci-fi filme. Všade navôkol niečo pípalo, blikalo.

Stroj nebol v miestnosti, to celá miestnosť bola stroj.

Zdalo sa, že tam nik nie je, aj tak sa však usiloval našľapovať čo najtichšie a každú chvíľu sa obzeral na všetky strany.

Bolo tam chladnejšie než na chodbách. Usúdil, že väčšina rúr a prieduchov tvorí len sofistikovaný chladiaci systém. Všetky sa zbiehali k stredu sály, kde sa vo veľkom sklenenom valci vo výške asi dvoch metrov vznášala striebristá guľa.

Prešiel rovno k nej, fascinovane hľadel, ako sa v nej miestnosť odráža ako v nejakom postriebrenom krivom zrkadle z lunaparku.

Pristúpil k ovládaciemu panelu. Nevyzeral komplikovane, bol tam len svietiaci ciferník odpočítavajúci sekundy a niekoľko gombíkov.

Stačilo stlačiť ten najväčší z nich, červený, a sféra proste zhasla, spriehľadnela, už v nej nevidel svoju vlastnú deformovanú tvár, ale trošku skrivený obraz stropu na druhej strane. Také jednoduché to bolo. Žiadne kódy, heslá, kľúče. Len prosté tlačidlo. Zapnúť-vypnúť.

Priestor predtým vypĺňalo bzučanie, teraz však všetko stíchlo. Na chvíľu sa zamyslel, čo bude ďalej. Bude proste zajtra alebo preskočia všetky dni, ktoré zatiaľ prežil zvyšok sveta?

Uvidí sa. Teraz musí dokončiť, čo začal.

Zdvihol nad hlavu železnú tyč, čo so sebou celý čas niesol, ale udrieť nestihol.

„Nepomôže to,“ ozvalo sa mu za chrbtom. Z tieňa vystúpil Juraj, oblečený v bielom plášti. Zamieril priamo k nemu a cestou akoby mimochodom postláčal pár tlačidiel.

Na protiľahlej stene sa rozsvietila obrovská mapa so stovkami malých bodov. Všetky svietili nazeleno, len ten na mieste ich mesta červeno blikal.

„Premýšľal si dobre, Mišo. Najväčšia elektráreň v krajine. Ale ani to nestačilo. Jeden stroj by časové pole neudržal. Potrebovali sme ich viac. Keď sa jeden na chvíľku vypne, istia ho ďalšie dva,“ vysvetľoval mu rovnakým tónom ako kedysi, keď bol ešte jeho študentom.

„A k tomu každý deň,“ vylovil z vrecka malú liekovku a pohrkal ňou. „Medicínu od doktora Muellera.“

***

„Stroj sa nedá vypnúť, ak stlačíte jedno tlačidlo. Treba ich stlačiť stovky, možno tisícky, všetky naraz. Jeden človek sa nemôže rozhodnúť a byť hrdina.“

„Na zmenu treba veľa ľudí,“ zašepkala Anna. Celá váha toho, čo počula, na ňu ťažko doľahla. To sa nedá. Nájsť toľko ľudí, čo by sa chceli spojiť, na toľkých miestach, za jediný deň.

„Ale,“ niečo sa jej predsa len nezdalo. „Ako ste sa dostali von? To vás len tak pustili?“

***

„Prečo, Ďuri?“ opýtal sa. „Ako s tým môžeš pomáhať?“

Kamarát pokrčil plecami. „A prečo si to robil ty?“

„Čože?“

„Už si tu bol, Mišo. Hneď na začiatku. Ponúkol som ti prácu a ty si ju vzal. Neodolal si, tú teóriu si chcel vždy vyskúšať. Ako ja. Bol si tu. Po niekoľkých týždňoch si začal bľabotať o opakovaniach a biologických hodinách a sociálnej spravodlivosti. Tak som ti vysadil lieky, skôr ako si to mohol všimnúť niekto ďalší.“

„Ale...“

Juraj stlačil nejaké tlačidlo a do miestnosti vošli dvaja vojaci.

„Je to, ako som povedal. Pán zablúdil, odprevaďte ho prosím von.“

***

„Ak to naozaj robia tí hore, je v ich záujme, aby si to pamätalo čo najmenej ľudí. Je možné, že v celej elektrárni to vie len Ďuri, možno jeden-dvaja ďalší. Tí, čo ma odviedli, lieky nebrali. Vypočúvali ma, samozrejme, v elektrárni som nemal čo hľadať. Ale do polnoci ostávala už len hodina a zobudil som sa vo vlastnej posteli. A po niekoľkých opakovaniach sa začal rozpamätávať. Zdá sa, že mi to ide rýchlejšie ako iným, tie lieky mi možno niečo zmenili v mozgu, aj keď ich už neberiem.“

„Takže vás vlastne zachránil.“ Prikývol.

„Aj tak mám strach. Každú chvíľu čakám, že za mnou niekto príde, nejakí veľkí chlapi, odvlečú ma niekam do tmavej miestnosti bez okien a...“

„Ale k elektrárni sa predsa vraciate?“

Prikývol.

„Ľudia to takto nechcú. Ani všetci policajti, ani všetci vedci ako ja, dokonca ani všetci zo strany to tak nechcú. Niekto musí začať. Zbytočne sa delíme na my a oni, keď vlastne sme len my. Raz... A teraz je ten správny čas. Začíname si spomínať. Ak sa nevzdáme, jedného dňa sa možno nazbiera dosť ľudí, aby vypli stroj.“

***

Keď sa rozlúčili, Anna bola skrehnutá. V neďalekej reštaurácii si objednala kávu. Dlho nad ňou sedela a premýšľala o tom, čo počula.

Ten príbeh mal medzery. Nepovedal jej nič o tom, ako sa mu podarilo dostať dnu. Iba, že to bolo ľahšie, než čakal. Aj s tým pomohol ten jeho kamarát?

A ak sa skutočne bojí, prečo sa toľko ukazuje? Prečo sa s ňou vôbec rozprával? Mohla byť ich človek. Nejaký agent.

Možno je to naozaj len blázon, ako si pošuškávajú ľudia pred elektrárňou.

Netušila, čomu veriť. Príbeh mohol byť pravdivý, hoci aj pritiahnutý za vlasy, mohol to byť výmysel. V konečnom dôsledku, pomyslela si nakoniec, to asi až tak nezaváži.

***

Keď prišla domov, Ivan sedel na stoličke v chodbe, bledý ako stena za ním. Okamžite vyskočil.

„Volal som do elektrárne, ale povedali, že si neprišla...“

„Len som potrebovala premýšľať,“ odvetila a pritúlila sa k nemu.

Večer prebehol ako vždy. Akurát si dávala lepší pozor, aby nerozrušila Eriku, a tak návšteva trvala o niečo dlhšie.

Ledva stihli odpratať riad, kým vypadla elektrina.

„Svietime na cestu pokroku,“ hlesol Ivan. „Ale to som už asi povedal,“ dodal, keď sa nezasmiala.

Cestou do postele ho chytil ďalší záchvat kašľa. Držala ho za ruku, až kým ho to neprešlo a nezaspal, v hlave jej neustále doznievali ozveny rozhovoru z poobedia.

„Nemusíš si to pamätať,“ šepla nakoniec, hoci manžel ju už nemohol počuť. „Ja si to budem pamätať aj za teba.“

***

Ráno vstala v lepšej nálade ako zvyčajne. Zhltla raňajky a potom sa asi štvrťhodinku hrabala v komore, kým nenašla dosť veľký kus kartónu.

„Chceme lepší zajtrajšok,“ napísala naň veľkými, úhľadnými písmenami. Po krátkej úvahe škrtla slovo „lepší“ a nad to napísala „akýkoľvek“.

Anton Stiffel:

Anjeli revolúcie

O autorovi:

Anton Stiffel je slovenský sci-fi autor venujúci sa hlavne poviedkovej tvorbe. Publikuje od roku 1998, keď mu v časopise Fantázia vyšla jeho prvá poviedka Prejdi bránou a dotkni sa mojej duše, ktorá čitateľov doslova uchvátila. (Pamätáme si na ten čas, bolo to ozaj super!) Spoločným menovateľom jeho poviedok sú láska a technika, čo je v slovenskom literárnom kontexte netypická a originálna kombinácia. Publikuje vo viacerých časopisoch, zborníkoch a antológiách doma aj v zahraničí a bol úspešný v mnohých literárnych fantastických súťažiach. V roku 2015 mu vyšla zbierka sci-fi poviedok Zabudnutý vesmír. Tento rok vychádza jej upravená a rozšírená reedícia, ktorá predstavuje súhrn jeho tvorby od roku 1998 po súčasnosť.

„Tento moment je zlomový,“ upozornila Ayumi a zvýraznila tú časť pozastaveného časopriestorového modelu, kde uprostred davu, v chaose a zmätku, padal v mdlobách k zemi mladý muž.

Potešilo ma, že nepoužila minulý čas. Možno dumala nad alternatívami, no nedalo sa to na nej poznať. Možnosti, že zmení názor, som ale priveľké šance nedával.

„Ak je ten okamih taký exponovaný, veľmi by som sa v tom nevŕtal,“ naznačil som opatrne. Nechcel som podnecovať ďalšie vášne. Namrzene sa na mňa pozrela a rázne zmenila mierku aj časovú perspektívu modelu.

„Pozri na všetky tie väzby a udalostné linky. Niet o tom pochýb,“ ukázala s jasnou výčitkou na veľkú žiariacu projekciu.

„Áno, zdá sa, že to malo vplyv takmer na všetko.“ Zbabelo som civel som na model. Nemal som odvahu pozrieť sa jej do očí.

„Úplne na všetko. Na celú budúcnosť.“ Cítil som, ako ma jej pohľad prepaľuje, keď doložila: „Neprirodzenú budúcnosť.“

***

Máločo bolo analyzované tak dôsledne a dôkladne ako Nežná revolúcia. Jej priebeh bez strát na ľudských životoch sa časom ukázal ako jeden z rozhodujúcich faktorov odstránenia komunistického režimu v Česko-Slovensku a neskôr budúceho vývoja na Slovensku aj v celom stredoeurópskom regióne.

Časoví agenti počas mnohých misií postupne porozplietali všetky nitky kauzálnych väzieb a nadväzujúcich súvislostí. Zistili zaujímavú vec, že podstatnou bola jedna nenápadná udalosť na jej úplnom začiatku. Táto malá príhoda následne spustila sled rozhodnutí a emócii, ktoré zasa podnietili ďalšie, až nakoniec spôsobili nezadržateľnú lavínu prevratných zmien. Práve vďaka tejto banálnej príhode bola revolúcia nakoniec taká, akú si ju pamätáme. Všetko však nasvedčovalo tomu, že oná drobná udalosť bola umelo vyvolaná niekým z veľmi ďalekej budúcnosti, čím sa nastolila vážna otázka autentickosti časového prúdu.

***

Napäté ticho akoby nás rozdeľovalo čoraz viac. S Ayumi, ktorú som kedysi zachránil a medzi časových agentov sám naverboval, nás spájali viac než sympatie. Jej inteligencia a cieľavedomosť mi imponovali a niečím som na ňu asi robil dojem aj ja. Vzťahy medzi časovými agentmi boli z hľadiska trvácnosti a stability najnevhodnejšie a najtoxickejšie. Obával som sa, že ani ten náš nakoniec nebude výnimkou a vzájomný názorový nesúlad nedokážu zmazať ani tie sympatie.

Mlčky vrátila model do momentu, o ktorom sme predpokladali, že ešte nebol ovplyvnený zásahom z budúcnosti. Rutinne ho spustila, pričom sa na mňa ani raz nepozrela. Netušil som, či ma chce takto trestať za môj odlišný názor alebo nado mnou načisto zlomila palicu. Sledoval som novembrové udalosti už po neviemkoľkýkrát a snažil sa v nich nájsť nejaké nové súvislosti, ktoré by mohli Ayumi presvedčiť. Podvedome som ale tušil, že je to márna snaha.

***

Začalo sa to v piatok 17. novembra v Prahe na Albertove, kde sa zišli českí aj slovenskí študenti vysokých škôl pri oficiálnom pietnom akte, aby si uctili pamiatku 50. výročia smrti Jana Opletala a výročia zatvorenia českých vysokých škôl v roku 1939 nacistickým Nemeckom.

Prvotné zhromaždenie, na ktorom sa spočiatku zišlo zhruba pätnásťtisíc účastníkov, sa konalo oficiálne pod patronátom mestskej vysokoškolskej rady Socialistického zväzu mládeže. Študenti na ňom spievali a skandovali požiadavky na odstúpenie skompromitovaných komunistických politikov, na dodržiavanie ľudských a občianskych slobôd, prepustenie politických väzňov a spustenie dialógu s nezávislými iniciatívami.

Z Albertova sa potom protestujúci vydali na Vyšehrad, kde sa oficiálna časť programu skončila a dav sa začal presúvať do centra mesta. V tom okamihu už mohlo v sprievode pochodovať okolo päťdesiattisíc ľudí, čo vyburcovalo špeciálne jednotky, aby začali uzatvárať všetky okolité ulice. Snažili sa demonštrantom zahradiť cestu a zabrániť tak ďalšiemu pochodu. Vyše desaťtisíc ľudí sa tak postupne ocitlo v kliešťoch medzi viacerými policajnými kordónmi, no demonštrácia ešte v tomto štádiu stále pokračovala v pokojnej a nenásilnej podobe.

Čelo sprievodu stálo zoči-voči mladým príslušníkom vtedajšej bezpečnosti, ktorým študenti podávali kvety a chceli s nimi diskutovať. Navyše, kto chcel, mohol v tom čase z demonštrácie ešte stále voľne odísť.

Zhruba pätnásť minút po ôsmej večer však nastal zlom. Príslušníci bezpečnosti a špeciálneho oddielu červených baretov dostali z vedenia rozkaz razantne zakročiť a rozháňanie študentov sa tak razom zmenilo na brutálnu bitku. Iniciatívu prevzali príslušníci oddielu osobitného určenia ministerstva vnútra. Demonštrantov mlátili obuškami, hrubo strkali a sácali na zem, pričom mnohých rovno zatýkali.

Jeden zo študentov ostal nehybne ležať na zemi a príslušníci bezpečnosti jeho nehybné telo až podozrivo rýchlo odniesli do sanitky. Všimla si to vrátnička na internáte v Prahe – Tróji Drahomíra Dražská, ktorá sa na protestoch tiež zúčastnila a cez sieť známych rýchlo šírila správu o zabitom študentovi.

Správa sa síce o mnoho dní neskôr ukázala ako fáma, no tá príhoda vyvolala medzinárodné rozhorčenie a nakoniec sa ukázala ako najkľúčovejšia, pretože bola spúšťačom skoro všetkých ďalších následných udalostí a v podstate aj celej nežnej revolúcie. Tým údajne zabitým študentom bol agent Štátnej bezpečnosti Ludvík Zifčák, krycím menom Milan Růžička, vystupujúci ako študent Martin Šmíd, ktorý len odpadol z prílišného psychického vypätia. Mal zariadený exkluzívny prevoz do nemocnice, ďalej sa jeho osud už nedal vypátrať. Údajne mal letenku do Moskvy, kam ho chcela Štátna bezpečnosť na čas upratať, no tam vraj nikdy nedoletel a vyzeralo to, akoby sa stratil niekde cestou.

S fámou o jeho smrti, presnejšie smrti demonštrujúceho študenta, však nepočítala ani samotná štátna bezpečnosť a zastaviť ju viac nebolo v jej silách. Bol to paradox, ale plameň revolúcie v podstate rozdúchal svojím kiksom jej vlastný agent.

***

Problémom bolo, že agent štátnej bezpečnosti Ludvík Zifčák alias študent Martin Šmíd bol v skutočnosti záhadný cestovateľ časom vyslaný kýmsi z ďalekej budúcnosti, aby inicioval všetky následné dôležité udalosti a umožnil tak priebeh revolúcie, ako ho poznáme. Mal precízne prepracované krytie a nepriestrelnú minulosť, takže odhalenie jeho skutočnej identity sa rovnalo takmer zázraku. Do štátnej bezpečnosti sa ako časový agent z ďalekej budúcnosti infiltroval roky pred revolúciou a neskôr, už ako agent Štátnej bezpečnosti, zasa ako študent Milan Růžička prenikol do študentského hnutia a podieľal sa na zvolaní demonštrácie na Albertove. To vyžadovalo obrovské úsilie a zdroje. Niekomu v budúcnosti nesmierne záležalo na tom, aby Nežná revolúcia prebehla práve daným spôsobom.

***

Medzi nami, časovými agentmi, vznikol názorový rozkol. Existovali sme síce mimo bežného času a priestoru, čím sme tak trochu popierali základné pravidlá existencie a z pohľadu vesmíru sme možno boli anomáliou, ale nemennosť základného časového prúdu bola alfou a omegou celej časomechaniky. Krehká kauzalita časových väzieb sa dala narušiť veľmi ľahko, a to mohlo mať na budúcnosť nedozerné následky. Vytvorila sa medzi nami frakcia, ktorej členovia boli presvedčení, že základný časový prúd treba jednoznačne očistiť od akýchkoľvek umelých zásahov aj za cenu rizika, že sa drasticky zmení celá budúcnosť. Druhá časť agentov sa zasa obávala, že budúcnosť sa pretvorí natoľko, že by to mohlo viesť až k zániku ľudstva a v konečnom dôsledku aj samotných časových agentov.

Nájsť rozumný konsenzus sa nedarilo. Čo bolo horšie, postupne sa jeho hľadanie zvrhlo do konfliktu, ktorého výsledkom bolo odtrhnutie jedného celého názorového krídla. Že to tí agenti myslia naozaj vážne, sme pochopili vtedy, keď si pobrali svojich pár vecí a zmizli kdesi v nekonečných zákutiach základného časového prúdu. Najviac ma však mrzelo, že medzi odídencami bola aj Ayumi.

Keďže sa od začiatku netajili tým, že sa pokúsia časový tok očistiť, mne a zvyšku agentov neostávalo iné, iba priebeh revolúcie monitorovať a striehnuť na možné zmeny. V prípade potreby sme boli ochotní revolúciu ochrániť.

***

Rozčarovane som skúmal časopriestorový model a hľadal v ňom vhodné miesto, kde by som sa v danom období zjavil bez toho, aby som niekoho vyplašil alebo aby som skončil uväznený v nejakom múre či v asfalte.

Celotelová nanokombinéza prispôsobila môj zovňajšok módnemu trendu tých čias, náramkom som zapol časostroj a skočil som do malej prázdnej uličky za Národným divadlom. Bol 17. november roku 1989, desať minúť po ôsmej večer a po Národnej triede sa valili masy študentov. Mnohí niesli transparenty a oduševnene vykrikovali protikomunistické heslá. Niektoré bočné uličky už boli blokované špeciálnymi jednotkami a napätie narastalo. Nenápadne som sa zamiešal medzi demonštrantov a v súzvuku s ostatnými som zakričal: „Máme holé ruce!“

Zdvihol som ruky nad hlavu. Sčasti preto, že to robili aj ostatní, ale tiež kvôli tachyonovému detektoru v náramku repliky dobových hodiniek značky Prim, aby mal účinnejší dosah. Hľadal som cestovateľa z ďalekej minulosti.

Ozvala sa UI implantovaná v mikročipe za mojou ušnou kosťou: „Ludvík Zifčák je zhruba sto metrov pred tebou. Jeho tachyonová stopa je zreteľne rozoznateľná.“

„Sú v jeho blízkosti nejaké ďalšie?“ opýtal som sa rýchlo. Študentka divoko mávajúca transparentom to zaregistrovala a podozrivo na mňa zazrela. Rýchlo som preto zakričal heslo, ktoré mi našepkala UI: „Jakeša do koša!“

Študentka sa usmiala a frázu s ešte väčším zápalom zopakovala. Pre istotu som sa od nej radšej vzdialil.

„Registrujem novú stopu. Kód časového transpondéra nerozoznám.“

Vyzeralo to na niekoho z opačnej frakcie. Nevedel som odhadnúť, čo odídenci zamýšľajú. Mohli sa pokúsiť Zifčákovi pichnúť trochu adrenalínu, aby neomdlel, no rovnako ho mohli presunúť do úplne iného času. Druhú možnosť som vzhľadom na okolnosti a množstvo ľudí navôkol veľmi nepredpokladal, aj keď prostriedky na to rozhodne mali. Pretláčal som sa pomedzi ľudí, ale dav zhustol a začali sa prvé strkanice s červenými baretmi. Emócie boli vybičované do krajnosti.

„Ako ďaleko od Zifčáka je tá stopa?“

„Necelých dvadsať metrov a približuje sa,“ oznámila nezaujato UI.

Snahu predrať sa dopredu som zintenzívnil, čo neušlo pozornosti blízko stojaceho člena špeciálnej jednotky. Odsotil ma najprv svojím ochranným štítom, a kým som sa spamätal, párkrát ma buchol obuškom po hlave a krku. Zaiskrilo sa mi pred očami a stratil som rovnováhu. Pred pádom pod nohy rozvášneného davu ma zachránil študent, ktorý sa po údere štítom tiež zapotácal, narazil do mňa z opačnej strany, chytil sa ma a moje zakolísanie tým vyvážil. Svet sa mi krútil pred očami a v hlave mi príšerne trešťalo. Údery obuškami lietali zo všetkých strán, no snažil som im vyhýbať a dostať sa k Zifčákovi. Ktosi ma zdrapil za golier a niekto iný zasa za rukáv, ale jednoduchými chmatmi som sa z oboch zovretí vymanil a pretlačil sa ešte o kúsok dopredu.

V diaľke som konečne zbadal Zifčáka. Keďže údery obuškami sa mu až príliš nápadne vyhýbali, jeho protikomunistické skandovanie vyznievalo dosť groteskne. Prekvapovalo ma, že protestujúcim študentom okolo neho to nebolo podozrivé. V jeho blízkosti sa mihla Ayumi, no stratila sa v dave. Vrhol som sa do malej medzierky v mase ľudí a dostihol som ju tesne pri Zifčákovi. Pokúšala sa mu na ruku pripnúť časoznačovač, ktorý slúžil na presné zameranie časostroja. Znamenalo to jediné. Chceli ho odtiaľ odtransportovať preč bez ohľadu na následky. Schmatol som ju za ruku a obrátil si ju tvárou k sebe. Pozrela sa na mňa a v tom pohľade sa zračila všetka trýzeň jej vnútorného rozporu medzi srdcom a rozumom. Snažili sme sa prekričať hulákajúci dav a vyhýbať sa úderom obuškov.

„Ayumi, neblázni! Nemôže tu teraz pred všetkými tými zrakmi len tak zmiznúť!“

„On by tu vôbec nemal byť. V tomto šialenstve sa to ľahko stratí.“

„To je porušenie všetkých princípov časového kódexu. Ani vy sami neviete, čo to spraví s budúcnosťou... s dejinami.“

Ayumi mi vrieskala priamo pri uchu, no aj tak som jej ledva rozumel.

„Ak to nespravím, nebude tento časový prúd nikdy pravý ani autentický.“

„Záleží na tom? Máš istotu, že tou vašou očistnou akciou všetko nezničíte?“

„Nemám. Tú ti nedá nikto. Nie je ti ale divné, že niekto v ďalekej budúcnosti chce presne tento priebeh revolúcie? Nechceš poznať pravdu?“

„Ani nie. Čo ak je príliš desivá?“

„Alebo len taká, aká by mala skutočne byť.“

„A čo naša budúcnosť?“ prekrikoval som hukot más v poslednom záchveve bezmocnosti, hnevu a sklamania. „Záleží ti vôbec na nej?“

Ayumi sa na mňa pozrela tak ako kedysi, keď som ju zachránil. Potom sa ku mne naklonila ešte bližšie.

„My...“ začala, ale prerušila ju spŕška úderov a kopancov. Špeciálne jednotky sa do toho vložili naplno a nikoho nešetrili. Snažili sme sa im vyhnúť a to nás opäť rozdelilo. Rozhliadol som sa po Ayumi, no zasiahol ma obušok. Otočil som sa a vykryl ďalšie údery, smerujúce na moju tvár a šiju. Pokúšal som sa aktívne brániť a vkladal som do úderov razanciu, no proti dobre chráneným ťažkoodencom boli takmer neúčinné. Ayumi využila moju zaneprázdnenosť, priskočila k prekvapenému Zifčákovi, zaklapla mu na ruku časoznačovač a aktivovala ho.

Zifčák sa k nám obom zrazu otočil, chytil mňa aj Ayumi za rameno a v jeho očiach som uvidel nefalšované zdesenie a naliehavosť.

„Viem, kto ste a o čo sa snažíte. Verte mi, prosím, dnes tu musí niekto zdanlivo zomrieť, inak sa revolúcia neuskutoční a budúcnosť bude beznádejne stratená. Jedinou možnosťou ako podnietiť nespokojnosť ľudí, je vytvoriť umelú mŕtvolu, ktorá ich nevôľu ešte znásobí...“ dodal okamih predtým, ako ho časostroj zachytil a preniesol niekam preč. Kam, to vedela asi len Ayumi. Syčivý zvuk časopriestorového prenosu, keď vzduch prudko zapĺňal prázdny priestor po Zifčákovi, zanikol v hluku revolúcie.

Bolo to neuveriteľné, ale väčšina demonštrantov bola práve v tom okamihu otočená k Zifčákovi chrbtom, takže nikto nič nepostrehol. Príslušník špeciálnych jednotiek, ktorý na Zifčáka obďaleč dohliadal a mal za úlohu ho v prípade potreby chrániť, ale jeho zmiznutie zaregistroval a pokúšal sa niečo rýchlo hlásiť do vysielačky. Prirútil som sa k nemu a presne miereným úderom na koreň nosa som ho poslal do bezvedomia. Situácia začala byť neprehľadná. Nebolo možné vyhnúť sa všetkým úderom, a tak som ich pár inkasoval. Ayumi som nikde nevidel a obával som sa, že nájsť ju v tom chaose je nereálne. Možno už dokonca skočila preč. Vedel som, že od toho okamihu postupne v časovej línii exponenciálne narastajú zmeny, ktoré už zakrátko nebude možné nijako zvrátiť. Zákony fyziky nedokázal oklamať nikto. V tomto konkrétnom časopriestore sa mohla moja matéria vyskytnúť iba raz. Na akúkoľvek akciu som mal k dispozícii tento jediný moment. Oslovil som UI, ktorá doteraz ticho sledovala dianie.

„Vidíš niekde Drahomíru Dražskú?“ Tá žena bola jednou z kľúčových osôb, ktoré dezinformáciu o zabitom študentovi Šmídovi v pôvodnej časovej línii rozšírili.

„Stojí skoro hneď za tebou,“ informovala ma vzápätí.

Z náhleho popudu a čistého zúfalstva som zo skrytého bočného vrecka vytiahol malý taktický nôž a nenápadne sa ním párkrát pichol do boku pod rebrá. Ľudskú anatómiu som mal poctivo naštudovanú, no riziko, že zasiahnem nejaký dôležitý orgán alebo hrubú tepnu, bolo stále vysoké. Bolesť mi vyrazila dych. Cítil som, ako sa mi po oblečení rinú teplé lepkavé prúdy krvi. Náhlym poklesom tlaku sa mi zatočila hlava a inkasoval som pár bolestivých úderov obuškom do zátylku. Tesne predtým, ako som omdlel, stihol som sa ešte obrátiť k Drahomíre Dražskej, a padajúc do jej náručia, som zašepkal: „Prosím, pomôžte mi, som študent Martin Šmíd...“

***

„Vieš o tom, že si tvrdohlavý chumaj?“ povedala Ayumi, keď som sa prebral v nemocničnom krídle mimočasovej základne. Sedela pri mojom lôžku a jej výraz bol nepreniknuteľný. Mňa však neoklamala, už som ju trochu poznal. Na stolíku vo váze rozvoniavali fialky. Uškrnul som sa. Asi jej na mne nakoniec naozaj trochu záleží.

„Musel som tú líniu zachrániť za každú cenu,“ mykol som plecami a hneď som zacítil ostrú bolesť pod rebrami.

„A ja zasa teba,“ tvárila sa prísne, no pomaly roztápala.

„Tak trochu som sa na to spoliehal,“ žmurkol som šibalsky a vtedy sa konečne zdvihli kútiky úst aj jej.

Zdravotnícka UI monitorovala môj stav a popri rozhovore mi jedno z jej štíhlych chirurgických ramien diskrétne skenovalo precízne zošitú ranu na bruchu. Potom mi iné rameno vpichlo liek. Zaštípalo to, ale hrdinsky som to na sebe nedal poznať. Ayumi sa trochu ošívala.

Vyliezlo z nej napokon.

„Musím sa ti ospravedlniť. Mal si pravdu. Nie je to také jednoduché, ako sa spočiatku zdalo. Preskúmali sme to omnoho hlbšie a zdá sa, že všetko so všetkým súvisí a tie súvislosti sú omnoho komplikovanejšie, než si dokážeš predstaviť. Niekto alebo niečo veľmi ďaleko v budúcnosti nás chráni a neustále jemne ladí časovú líniu. Bez jeho mikrozásahov by tu ľudstvo už asi dávno nebolo.“

Nechcel som sa zatváriť spôsobom hovoril som to, no ľahký úsmev mi na perách aj tak zaihral.

„Čo sa stalo zo Zifčákom?“

„Fámu o zabitom študentovi sa ti napokon podarilo vytvoriť,“ uškrnula sa. „Eštebáci si ťa v nemocnici strážili ako oko v hlave a celkom sme sa zapotili, kým sme ťa odtiaľ vytiahli. Narafičili sme to nakoniec tak, akoby za všetkým bol od začiatku iba Zifčák a tá vrátnička Dražská. Vymazali sme mu pamäť a šupli ho naspať do základného časového prúdu.“

„Nepríde si po neho niekto z ďalekej budúcnosti?“

„Pochybujem. Stal sa trvalou súčasťou tej časovej línie a jeho stopa je tam dosť výrazná a nezmazateľná. V čase revolúcie mal už dokonca manželku a malého syna.“

Zatváril som sa prekvapene, a tak pokračovala.

„Po revolúcii žil chvíľu aj s rodinou v izolácii v Bruntále, ale keď vyšli najavo informácie o jeho spornej úlohe v osudný novembrový deň, začala ho vyšetrovať parlamentná vyšetrovacia komisia a odsedel si štyri mesiace vo väzbe. Na samotke."

„Dosť slušne sme mu zavarili.“

„To je ešte nič. V roku 1994 ho nakoniec odsúdili za zneužívanie právomoci verejného činiteľa. Dostal osemnásť mesiacov nepodmienečne v druhej nápravnovýchovnej skupine, ale odsedel si nakoniec iba osem.“

„Takže skončil medzi vrahmi...“

„Bohužiaľ, bola to jediná možnosť ako udržať konzistentnosť línie po všetkých tých tvojich eskapádach,“ zazubila sa.

„Skôr našich,“ bránil som sa so smiechom. „Mám pocit, že podiel spoluviny máme rovnaký.“

Už ani Ayumi sa nepokúšala udržať vážny výraz. Pomedzi smiech pokračovala: „Nakoniec nedopadol najhoršie. V novozrodenej demokracii začal podnikať, prevádzkoval hotel a mal aj prosperujúcu reštauráciu.“

Chytil som ju za ruku.

„A čo my?“ opýtal som sa.

Tentoraz sa usmiala naozaj široko a úprimne, a kým sa ku mne pomaly nakláňala, zašepkala: „Našli sme sa predsa v čase, a to už je niečo. My sme si súdení…“

Hana Rafčíková:

ZBNB

O autorke:

Hana Rafčíková píše už pomerne dlho, najmä keď ju zasiahne dobre mierený šíp inšpirácie. Ale rovnako dlho jej trvalo nabrať odvahu a niečo zo svojho „šuflíčka" aj uverejniť, takže zatiaľ má za sebou úspechy v podobe bodovania poviedok čitateľmi na webe. Ako knižne debutujúcu autorku sme ju preto zaradili do tohto zborníka. Sama priznala, že jej príbeh možno nie taký vážny, ako by si tento dôležitý medzník našej histórie zaslúžil, no aj po vážnych udalostiach v živote sa treba nadýchnuť a trochu si zafantazírovať, „čo ak a čo keby", keď v realite je to už bezpečne za nami.

„Drahí súdruhovia, drahé súdružky, zišli sme sa tu dnes,“ začal prehnane formálnym tónom Anton, študent pokročilej mágie, „aby sme prediskutovali dianie v našom meste i v republike. Začneme prezenčkou,“ dokončil rýchlo, než ho stačil niekto prerušiť a koncom pera ukazoval na jednotlivých členov Zväzu bratislavských nadprirodzených bytostí, kým ich potichu počítal.

„... sedem, osem... To nie je veľa. Veď som posielal obežník týždeň dopredu, aby si všetci našli čas,“ mrmlal si rozčúlene popod páperové fúzy. Naučene odignoroval tiché frflanie a prevracanie očami a pedantne všetkých odškrtal v zozname.

„Dobre, druhý bod programu. Nejaké novinky z cenzúrneho úradu? Z vlády? Z politiky?“

„Na základe záznamov z posledných troch mesiacov cenzúrny úrad vydal nový zoznam zakázaných diel. Je ich asi 23,“ oznámila upírka Nataša a predložila pred Antona zoznam. „To je o desať viac ako minulý štvrťrok,“ zamyslel sa Anton.

„Bratranec hovorí, že sa sprísnili aj podmienky. Polovica týchto diel bola doteraz úplne bezpečná.“

„Dobre. Zaradím ich k ostatným. Ďalej?“

„Pred pár dňami bola razia v skladoch vo Vrakuni. Vraj tam našli celý sklad okultných predmetov. Anonymný tip. Nočného strážnika tam robil upír, na druhý deň ho našli ohoreného v Dunaji,“ podal správu Boris.

„Niekto z našich?“ zaujímal sa Anton.

„Nemyslím si. Musel byť nový, nikto o ňom nevedel.“

„Hmm, raziu sme tu už dávno nemali, a takú, ktorá by išla po okultných predmetoch už vôbec,“ Anton si zamyslene poklepkával perom po perách. „Ale keď tak nad tým rozmýšľam, počul som majsterku sťažovať sa, že jej pomizli z knižnice nejaké knihy a niekto kontaktuje obchodníkov ohľadne podpultového predaja. Môže to spolu súvisieť?“ nečakal na odpoveď, len si myšlienky poznačil do zápisníka a správu založil do plastového obalu.

„Ešte niečo?“ chvíľu bolo ticho a on si už chcel vydýchnuť, že žiadne ďalšie katastrofy sa nestali, keď na konci stola vzhliadol od knihy Vladimír a nezaujato oznámil: „Mám v pivnici učiteľku.“

Odpoveďou mu bolo šokované ticho.

„Čo je? Nie, nemienim ju vycucať. Nosila mi knihy,“ s povzdychom sa vystrel. „Jej brat asi pred rokom emigroval, čo jej veľmi neprospelo. Akurát ešte k tomu pašovala zakázané knihy. Keď pred dvomi dňami prišla domov zo školy, našla vyrazené dvere a počula z bytu buchot. Ani nevyšla na svoje poschodie, rovno bežala ku mne. Doniesla mi Tatarku, tak som ju pustil dnu,“ poklopal po zväzku na stole.

„Aha,“ Antonovi zmrzol výraz na tvári. „Neboj sa,“ Vladimír sa uškrnul, vo svetle lampy sa zaleskli biele tesáky. „Bol som opatrný. Telá som vyniesol mimo mesta a dal si záležať na tom, aby to vyzeralo ako nehoda.“

„Áno, v tom ty máš prax,“ Anton si rezignovane niečo poznačil do notesu.

„Ešte nejaké prekvapenia? Nie?“ díval sa s nádejou z jedného člena na druhého.

„Nie,“ ozvala sa Nataša, „ale niečo sa deje. Všetci sú akýsi... nepokojní.“ Zhlboka nasala vzduch, akoby ho ochutnávala, „Cítim to až sem. Niečo sa chystá. Ľudia si čoraz viac šepkajú v tieňoch a pohlavári sú nervózni. Všetko sa sprísňuje, chystajú sa nové kontroly. Z Ruska prišla perestrojka už dávno, ale mám pocit, že režim zase začína uťahovať slučky.“

„Áno, tiež sa mi zdá,“ súhlasil Anton a ostatní smutne prikyvovali.

„Mali by sme niečo robiť. Už ich nestačí len sledovať. Veď lovia aj nás. Vraj nie sme reálni!“ rozčúlil sa Boris a buchol do stola. Od veľkej päste sa po dreve rozbehla pavučina prasklín. „Ja im dám takí nereálni, že uvidia...!“

Nataša sa ho snažila upokojiť, ale Anton mávol rukou a pochmúrne prehovoril: „Súhlasím. Mali by sme niečo robiť.“

Prekvapene sa naňho pozreli. Práve on ich najviac odrádzal od komunikácie s ľuďmi, práve on určil pravidlá ich zväzu – že sa nebudú starať do záležitostí ľudí a budú riešiť iba problémy svojich. A teraz toto?

„Máte pravdu,“ posadil sa, dal si dole okuliare a pomasíroval si koreň nosa, „niečo sa deje. Niečo väčšie, ako sme my. Poznáte ľudí, nikdy sa nedali dlho utláčať. Isté zmeny už nastali a ani režim ich nedokázal znova potlačiť. A deje sa to znova.“

„Veci sa čoskoro dajú do pohybu,“ súhlasil Vladimír ticho. „Mali by sme sa aj my.“

„Potrebujeme ďalších agentov. Nemôžeme sa spoliehať len na obyčajných úradníkov, nočných dozorcov a noviny. Potrebujeme niekoho, kto sa dostane priamo do ich hniezda.“

Piadimužík, ktorý musel na stoličke stáť, aby ho bolo nad stolom vidieť, si nadšene pomädlil ruky, presvedčený, že nastala jeho chvíľa, keď sa z tieňov pod stropom ozval hlboký hlas: „Ja pôjdem.“

Všetkým z toho hlasu nabehli zimomriavky a ako jeden upreli pohľad do temnoty, ktorá sa prevaľovala v rohu miestnosti. Bola hustejšia, ako by im bolo pohodlné.

„De-desmodus,“ vykoktal čarodejník a nervózne si popravil okuliare, „zabudol som, že sa zúčastníš schôdze.“

„Ja viem. To vždy.“

Anton kútikom oka mrkol do prezenčky. Desmodus mal ako jediný, okrem neho, dokonalú dochádzku.

Nastalo ticho, nikto sa nedokázal spamätať natoľko, aby pokračoval v načatej téme.

Nikto okrem malého piadimužíka, ktorý sa škriabal na stôl a malou pästičkou hrozil tieňom; nemienil si nechať ukradnúť svoju chvíľu.

„A prečo si myslíš, že sa na to hodíš? Je tu viacero kandidátov, ktorí sú ochotní a schopní,“ to slovo zdôraznil, „dostať sa do kuchyne nepriateľa a zistiť, čo tam varí!“

Tiene sa prestali prevaľovať, ale zdalo sa, že sa roztiahli. Miestnosť potemnela. Nastalo ťaživé ticho, nikto sa neodvážil ani nadýchnuť. Bolo počuť škrabanie pazúrov po stene. Potom sa za piadimužíkom vztýčil stĺp temnoty. Vystrelila z neho ruka a chytila ho za dlhú bradu. „Pre toto,“ zasyčala temnota. Na okamih sa vytvarovala do siluety muža s rozviatym plášťom, ktorý pripomínal krídla, a s hlavou s dvomi veľkými, špicatými ušami. Medzi nimi zasvietili čierne oči, hlboké ako bezmesačná noc.

Piadimužík zajačal a pravdepodobne stratil vedomie, pretože keď tvrdo dopadol na zem, nevydal zo seba ani hláska.

Bubák sa usadil za stôl, ale už z neho nešiel taký strach. Stiahol tiene do bezprostrednej blízkosti, takže takmer bolo vidieť celú jeho postavu, len tvár si nechal milosrdne zatemnenú.

Anton naprázdno prehltol a upravil papiere na stole, aby získal späť stratené sebaovládanie. Odkašlal si. „Ja súhlasím.“ Ostatní prikývli tiež. Anton zapísal výsledky hlasovania do zápisníka. Neobťažoval sa dodať, že je pravdepodobne neplatné, keďže na schôdzi nie je prítomná nadpolovičná väčšina členov.

„Treba pripraviť plán. Zoznam osôb, ktoré treba preveriť. Zoznam budov, kde sa vyskytujú. Aspoň kým nezistíš niečo, čo nám dovolí pokračovať ďalej,“ začal vyratúvať Anton. Pokyny si zároveň v bodoch zapisoval, zdalo sa, že plánovanie ho upokojuje.

„Budeme s tebou musieť aj nejako komunikovať. Treba nájsť bezpečné miesta a dohodnúť sa na časoch stretnutí...“

„To nebude treba,“ prerušila ho Nataša a spod stoličky vytiahla kufrík, „pred nejakým časom sa mi podarilo získať mikrofón, ktorým ŠtB odpočúva byty, a trochu sa s ním pohrať.“

Vytiahla z kufríka malý mikrofón a slúchadlo. Pristúpila ku strašidlu, na okamih zaváhala, ale nakoniec ponorila ruky do temnoty, aby mu ho mohla pripevniť na telo. Keď mu však chcela vložiť slúchadlo do ucha, aby mohol počuť aj on ich, prudko sa uhol. „Do ucha nie. Oslepnem. Pripnite mi to krk. Budem vás počuť.“

Po zvyšok schôdze pripravovali zoznam ľudí, ktorých pozorovanie by mohlo byť užitočné. Bolo tiež potrebné kontaktovať zvyšných členov zväzu alebo aspoň zástupcov ich rodín a skupín.

Vladimír mal za úlohu stretnúť sa s Mariškou a jej sestrami zo severnej časti Bratislavy. Nataša a Boris mali vlastnú skupinu ruských upírov. Skupinu chrličov zo starého mesta a spod hradu kontaktujú Scopulus a Petrus. Laktibrada dostal na starosť informovať svojich početných bratov a matku. Desmodus sa ponúkol, že ešte pred odchodom do utajenia kontaktuje niekoľko strašidiel, ktoré sa momentálne vyskytujú v meste. Za iných okolností by ho zdvorilo odmietli, ale teraz nevedeli, čo sa chystá, preto mu návrh schválili. Anton bude o všetkom informovať Radu čarodejov.

Niekoľko ďalších týždňov sa striedali pri prijímači a zapisovali bubákove hlásenia a informácie dopĺňali aj hliadky chrličov nad mestom.

Dvaja vyšší pohlavári skončili v blázinci, lebo „sa ich pokúšala zožrať temnota“.

Ochranka okolo prezidenta a niektorých jeho najbližších spolupracovníkov bola posilnená.

Bol vydaný aktualizovaný zoznam zakázaných kníh a filmov.

Ľudia sa začali stretávať častejšie a debatovali o závažnejších veciach. Študenti trávili viac času v knižniciach. Pár ich na to doplatilo, buď ich uväznili alebo sa museli skrývať.

Trvalo však takmer mesiac, kým medzi získanými informáciami našli nejaké zásadnejšie.

Množili sa razie a zabavovanie kníh a náboženských relikvií.

Začalo sa strácať viac ľudí.

Našlo sa niekoľko ľudí s roztrhanými bruchami a vyžratými vnútornosťami. K týmto obetiam sa nechcela priznať žiadna nadprirodzená bytosť.

Zrútilo sa zopár budov na okraji Bratislavy, následne sa zistilo, že sú pod nimi zasypané tunely. Medzi troskami sa našli zakázané okultné relikvie a niekoľko neidentifikovateľných tiel.

„Myslím, že sa pokúšajú niečo vyvolať,“ vyslovil Vladimír domnienku, ktorú nikto z nich nechcel počuť.

Ale vlastne ich to až tak neprekvapilo. Bol to krásne jednoduchý plán – zhodiť vinu na nadprirodzené bytosti, kým predstavitelia režimu by ostali čistí a ešte by sa mohli hrať na hrdinov, ktorí prídu zachrániť obyčajný ľud. Pri plánovaní teda počítali aj s takouto alternatívou, hoci v tejto fáze nebolo ľahké domyslieť si, čo a akým spôsobom chcú vyvolať.

Začiatkom novembra trávili členovia ZBNB v schôdzovej miestnosti takmer celé dni a noci. Pozorne počúvali hlásenia, pilovali plány a snažili sa nenechať sa ovplyvniť nervozitou, ktorá zachvátila ľudí. Všetci ju vnímali napriek tomu, že medzi nich chodili už len v nevyhnutných prípadoch.

13. novembra stratili kontakt s agentom Desmodusom. Jeho posledná správa bola, že sa dostal na stopu čarodeja-kolaboranta a sleduje ho do kanálov pod mestom niekde v oblasti Rače.

Bubák im celý čas pomerne dobre hlásil svoju polohu, vďaka čomu mohli sledovať jeho postup na mape mesta. Ale túto noc sa ozýval čoraz menej a informácie o jeho pozícii boli nepresné a zmätené. Chvíľu aj sám pochyboval, či sleduje správnu stopu. Chodby v podzemí sa podivne krútili a zapletali, minimálne dva razy sa vrátil na tú istú odbočku, hoci z nej odišiel rôznymi tunelmi. Posledných pár hodín počuli len zvláštne hvízdanie, ktoré pripomínalo pískanie netopierov.

„Je tu tma,“ ozrejmil im, keď sa pýtali na podrobnosti. „Myslím, že klesám. Už to nie je cítiť ako kanály a je tu chladnejšie.“

Chvíľu nato sa spojenie prerušilo.

Nikto z nich sa ani nepohol, natŕčali uši, či predsa len nezačujú nejaký šuchot alebo hlas. Keď ticho trvalo niekoľko minút, vyslovil Anton otázku, ktorá trápila všetkých: „Myslíte, že ho dostali?“

„Myslím, že sa dostal príliš hlboko,“ skonštatovala Nataša znepokojene. „Vysielač má pomerne dobrý dosah na povrchu a na voľnom priestranstve, ale čím viac budov a stien je medzi nami, tým je signál slabší. Počítala som s tým, ale nepočítala som s tým, že...“ odmlčala sa.

„Že bude musieť ísť tak hlboko?“ dokončil za ňu Boris, bez pohybu hľadiaci na vysielačku.

Prikývla.

„Čo budeme robiť?“

„Čo už len môžeme robiť?“ vzdychol Anton, sťažka sa oprel o stoličku a masíroval si unavené oči. „Budeme čakať. Medzi ľuďmi to vrie, už to nebude dlho trvať. Ale stále musia prvý krok urobiť oni. Do toho sa im miešať nemôžeme. Verím, že Desmodus sa o seba dokáže postarať. Veď desil ešte aj nás,“ dodal s trpkým smiechom. „Chrliče môžu nad mestom hliadkovať donekonečna a Laktibradovi bratia sú prekvapivo dobrí nosiči správ. Čiže budeme ďalej čakať, upravovať plány podľa správ a...“ nedokázal premôcť zívnutie, „a ja sa idem vyspať. Neznášam toto ponocovanie tak dobre ako vy, potvory,“ zasmial sa pochmúrne.

***

„Veci sa dali do pohybu,“ oznámil Anton skupine, keď si prečítal najnovšiu správu od chrličov. V malej miestnosti sa tlačili bytosti rôzneho veku a výzoru, dnes prišli takmer v plnom počte.

„Ľudia oznámili protest. Plánujú sa zhromaždiť na Mierovom námestí pred palácom. Väčšina chrličov obsadila strechy okolo. Zatiaľ je pokoj.“

„Mali by sme ísť,“ ozval sa Boris.

„Veru mali,“ povedal Anton a na tvári sa mu objavil malý úsmev. „Drahí súdruhovia a drahé súdružky, myslím, že budeme svedkami dejinných udalostí,“ oznámil hrdo. Vyznelo by to lepšie, keby sa nenachádzal v miestnosti plnej nesmrteľných bytostí, z ktorých polovica už bola svedkom toľkých dejinných udalostí, že ich to prestávalo baviť. Ale nikto ho neopravil ani neprerušil. Predsa len cítili dôležitosť chvíle.

Nie všetci však nakoniec odišli. Ešte nezapadlo slnko, a hoci bolo pomerne zamračené, na upírov bolo ešte stále príliš veľa svetla. Tí sa mali k davu pripojiť neskôr. Tiež mali dôležitú úlohu strážiť vysielačku, či sa náhodou neozve Desmodus, hoci jeho mlčanie trvalo už tretí deň.

V chaose odchodu odtiahol Anton Vladimíra do rohu a potichu sa spýtal: „Máš ešte doma tú učiteľku?“

Vladimír prikývol.

„Obávam sa, že ju budeme potrebovať, ak sa stane to, čoho sa najviac obávame. A budeme musieť použiť toto,“ ukázal mu knihu viazanú v koži, s remienkom a zlatým božím okom na obale. Upír zasyčal a odtiahol sa, akoby ho už len pohľad na ňu pálil.

„Kde si to našiel?“ spýtal sa s odporom.

„Stratila sa z majsterkinej knižnice. Tentoraz však s jej požehnaním,“ pritiahol si ju na hruď, akoby to bolo dieťa. „Ako mnoho iných. Našťastie. Pretože pár dní potom, čo sme odniesli najvzácnejšie kúsky, prišla razia aj k nám. Už štyri dni nemám o nej žiadne správy,“ povedal trpko. Zdalo sa, že za posledný mesiac zostarol o niekoľko rokov. Zabalil knihu do hnedého papiera, potom do plátna a nakoniec ju vložil do čiernej aktovky. Tú podal upírovi.

„Zober si ju. Takto by ti nemala ublížiť. Keď bude treba, dovedieš učiteľku a povieš jej, čo má čítať.“

„Uvedomuješ si, ako veľmi nám to ublíži? Nám všetkým?“ upozornil ho Vladimír.

„Preto je to posledný možný plán. Možno budeme mať šťastie a budeme mať čas na útek,“ snažil sa znieť presvedčivo, ale veľmi sa mu to nedarilo.

„Ľudia chcú, aby to všetko prebehlo mierumilovne. Bez násilia.“

„Ja viem. Ale verejnosť sa nikdy nemusí dozvedieť, čo sa stalo nám.“

„Odkedy sa chceš takto obetovať pre obyčajných ľudí?“

Anton pokrčil plecami: „Asi odkedy som ich začal sledovať a všimol si ich odvahu.“

Počkal, až si upír prehodí tašku cez plece, potom mu silno potriasol rukou a bez rozlúčky odišiel.

Vladimír si vzdychol, položil ruku na tašku, akoby sa chcel uistiť, že ho kniha nepopáli, a posadil sa medzi zvyšných upírov.

Len o pár minút sa však z vysielačky ozvalo chrčanie. Upíri vyskočili ako naježené mačky a zhrčili sa okolo nej. Pár minút nebolo počuť nič iné okrem netopierieho švitorenia a škrabania pazúrov po stenách. Ale znamenalo to aspoň, že Desmodus žije.

„Myslím, že uteká,“ povedal Boris. „Objavili ho?“

Nataša pokrútila hlavou, ale neodpovedala. Na ušiach mala slúchadlá a snažila sa naladiť lepší signál. Ozvalo sa nepríjemné škvrčanie a zrazu: „Haló? Počuje ma niekto?“

V živote nikto z nich nebol tak rád, že počuje Desmodusov desivý hlas, ktorý dokázal spôsobiť nočnú moru ešte aj nesmrteľnému.

„Počujeme!“ vyhŕkla Nataša. „Tu Nataša. Ste v poriadku?“

„Áno,“ neznel zadýchane, ale odpovedal úsečne, aby šetril dychom. „Sledujú ma, ale zatiaľ sú ďaleko. Našiel som hniezdo. Pod mestom. Neviem, kde presne.“

Vladimír zamyslene pristúpil k mape s náhodnou spleťou bodiek a čiar. Doteraz im nedávali zmysel, ale keď si uvedomil, kde sa dnes koná zhromaždenie ľudí, zrazu to zmysel dávať začalo. Desmodus sa väčšinu času pohyboval v okolí Mierového námestia. Zobral fixku a zakrúžkoval ho na mape: „Tu.“

Nataša prikývla a oznámila to Desmodusovi, aby mu pomohla v orientácii. On zatiaľ pokračoval v hlásení: „Je tam skupina čarodejov a niekoľko nadprirodzených bytostí, pár ruských a českých, ale aj našich,“

„Kolaboranti,“ zasyčal ktorýsi upír, Boris naňho zasyčal naspäť, aby bol ticho.

„Smrdel tam dym, vosk a krv, pravdepodobne ľudské obete. Snažia sa otvoriť peklo.“

V pozadí sa ozval zvuk lámaného kameňa a dunenie zasypávaných tunelov.

„Už sa to začína!“

Škrabol pazúrov v tme sa zrýchlil.

„Démoni prichádzajú.“

Nikto z nich nestačil zareagovať, keď sa Vladimír hodil na vysielačku a vytrhol Nataši mikrofón z rúk. „Okamžite vypadni z mesta! Nevystupuj na povrch, ak to nebude nutné. Proste vypadni! A daj vedieť svojim, ak to zvládneš! Nastupuje plán Kľúče.“

Hodil mikrofón na stôl a vybehol z miestnosti. Vonku bolo ešte svetlo, ale našťastie sa vedel k sebe do bytu dostať cez tajné chodby.

Zvyšní upíri síce potrebovali na spamätanie pár sekúnd, ale všetci vedeli, čo to znamená. Ak sa nedostanú preč, straty na ich strane budú rovnaké ako na nepriateľovej.

***

Posledných niekoľko ulíc preletel Vladimír po povrchu. Slnko už takmer zapadlo a nad mestom sa zhromažďovali mračná.

Vtrhol do vchodu, ale pred vlastnými dverami sa zastavil, uhladil si rozviate vlasy a kabát, upravil si tašku, aby učiteľku nevydesil už len svojím príchodom.

Zaklopal, až potom si odomkol.

Slečna Valéria sedela v jeho kresle a čítala. Keď vošiel, zdvihla hlavu a pozrela naňho spoza okuliarov: „Dobrý večer, pán Vladimír. Už ste dlho neboli doma,“

„Ospravedlňujem sa, slečna Valéria, musel som riešiť isté... záležitosti. Mali ste dosť jedla?“

Prikývla a odložila knihu. „Čo sa deje?“

„Začína sa protest. Mali by sme sa pripojiť,“ vo chvíľach, keď prichádzal domov, sa s ňou delil o informácie. Nemala sa ako inak dozvedieť, čo sa deje, keďže sa už viac ako mesiac skrývala.

Odložila knihu, postavila sa a uhladila si sukňu a vlasy. „Tak teda protest,“ povedala trochu neisto. Keď sa jej zrazu naskytla príležitosť odísť, nebola si istá, či ju chce naozaj využiť.

Pohľad jej zablúdil na hodinky, potom na zastreté okno. „Nie je ešte málo hodín?“ spýtala sa nečakane. „Slnko už zapadlo?“

Vladimír sa zarazil na ceste ku skrini, odkiaľ si chcel vytiahnuť rukavice, aby mohol bezpečne narábať s nebezpečnou knihou.

„Už je takmer tma. Vadí vám to?“

„Mne nie,“ zdôraznila a prísne sa naňho pozrela. Vladimír prestal hľadať rukavice a po chvíli sa rozhodol čeliť jej pohľadu. „Ako ste to zistili? Myslel som si, že po tých rokoch už viem, ako byť opatrný,“ upozornil trochu ironicky.

„Možno vonku. Ale tu?“ ukázala okolo seba. Okrem toho, že byt sa nachádzal prakticky v podzemí a jediné okno bolo vždy zastreté a zvonku obité doskami, bol vyzdobený starožitnosťami dávno spred prvej republiky, niektoré vyzerali, že pochádzajú až z minulého storočia. A neboli to muzeálne kúsky, ale predmety dennej potreby, pravidelne používané.

Nevedel, čo jej na to povedať, či chce, aby to potvrdil alebo vyvrátil, a ona mu to rozhodne neuľahčovala. „Máte pravdu. A dobrý pozorovací talent,“ uznal a usmial sa tak, aby odhalil aj špicaté zuby. Vlastne bol na ňu dosť hrdý. „Pôjdeme?“ pokynul ku dverám.

Slečna Valéria si obliekla bundu a cez plece prehodila kabelku. Rozhodla sa, že na zvyšok Vladimírovho príbehu si môže počkať. Teraz sa diali dôležitejšie veci.

Keď vyšli na ulicu, pocítili otras, ktorý rozcinkal sklá v oknách budov okolo.

„Čo sa...“ vyhŕkla Valéria, ale upír len zahrešil, schytil prekvapenú učiteľku okolo pása a prehodil si ju cez plece. Rozbehol sa ulicou tak rýchlo, až sa zdalo, že letí.

Už nemali veľa času. Cítil vo vzduchu pach mágie a to boli stále niekoľko ulíc ďaleko.

***

Na priesečníku podzemných tunelov stáli mágovia a niekoľko magicky nadaných bytostí okolo obrovského kruhu s okultnými znakmi. Niekoľko ďalších držalo skrvavené nože, ktorými podrezali ľudské obete. Tie teraz ležali v kruhu, ktorý ich mal pohltiť. Jeho stred žiaril načerveno, začínal bublať a topiť sa. V tuneloch sa ozývali zaklínadlá na privolanie démonov.

Keď sa roztavený povrch rozšíril až k obvodu magického kruhu, atmosféra sa zmenila. Niekoľko chodieb okolo sa zrútilo.

Vzduch sa začal mihotať, bol neznesiteľne horúci. Z otvorenej brány sa začali ťahať von démoni. Liezli jeden po druhom, po roztavených okrajoch, po stenách. Zaklínajúcich v ochranných kruhoch obchádzali. Jeden z čarodejov sa však zatackal a prekročil čiaru. Temné sily okamžite vysali jeho dušu a nakŕmili ňou prichádzajúce zlo.

Boli ich desiatky, stovky.

Príliš veľa.

Rozbehli sa do tunelov, niektorí sa začali prebíjať cez strop, aby našli čo najkratšiu cestu na povrch.

***

Dav na námestí sa pomaly rozrastal. Ľudia zo začiatku váhali, či sa pripojiť, ale nakoniec sa pridávali ďalší a ďalší. Tí, čo tam boli ako prví, sa pochytali za ruky, aby vytvorili živú reťaz. Začínali skandovať heslá o slobode, demokracii a reformách.

Členovia ZBNB boli strategicky rozmiestnení medzi nimi a sledovali okolie. Niektorí sa nechali strhnúť náladou a zamiešali sa do reťaze. Anton sa nervózne prechádzal popri ceste a vyzeral upírov. Už tu dávno mali byť, už bola tma. Keď sa otriasla zem, skoro spadol z nôh, hoci to nebol silný otras. Zdalo sa, že nikto z ľudí si to nevšimol, jeho to však vyrušilo zo zamyslenia. Uvedomil si, že napätie, ktoré cítil, nebolo spôsobené len nedočkavosťou. Pozrel si pod nohy a zacítil ďalší slabý otras. Zahrešil a rozbehol sa krížom cez námestie, aby našiel nejakého piadimužíka, ktorý by vyliezol na strechu za chrličmi a zistil, či sa niečo deje aj na povrchu.

Našiel však niekoho iného.

Takmer sa zrazil s Vladimírom, ktorý práve prebehol cez ulicu.

„Vlado! Konečne aspoň niekto z vás! Čo sa deje? Cítil si to?“ zahrnul ho otázkami, až potom si všimol učiteľku prevesenú cez plece.

„Áno. Otvárajú peklo. Musíme vypadnúť. Daj vedieť ostatným,“ oznámil tichým hlasom a položil učiteľku na nohy. „Bež!“ okríkol Antona, ktorý zamrzol, keď si naplno uvedomil, čo upírove slová znamenajú.

„Chrliče sa už sťahujú zo striech. Oznámil som im to cestou.“

„Vaši?“ spýtal sa ešte, než sa rozbehol preč. Počkal len na upírovo prikývnutie, že o tom vedia.

Vladimír sa vzápätí otočil k Valérii, chytil ju za plecia a vážne sa jej pozrel do očí, čím prerušil rodiacu sa záplavu otázok. „Počúvajte. Na nič sa nepýtajte. Deje sa niečo veľmi zlé a potrebujeme vašu pomoc,“ z aktovky prevesenej cez plece vybral knihu, rýchlo ju rozbalil a strčil jej ju do rúk. „Potrebujeme, aby ste pre nás niečo prečítali,“

Slečna Valéria si popravila okuliare na nose a zadívala sa na ňu. Zdalo sa jej, že zlaté oko na obálke na ňu mrklo.

„Keď nastane tá správna chvíľu, začnete čítať.“

Opatrne knihu otvorila a začala v nej listovať. „Čo je to? To je latinčina?“ prečítala si pár slov, „to je... exorcizmus?! Nebudem vám tu na verejnosti, uprostred davu, čítať exorcizmus!“ vyhŕkla pohoršene, napriek rozhorčeniu sa snažiac tlmiť hlas. Upír ju rýchlo tíšil.

„Ak je vám život milý, aj životy týchto stoviek ľudí naokolo, budete čítať. Deje sa toho viac, než si viete predstaviť.“

Neúprosný pohľad sa mu zavŕtaval do očí, až sa vzdal: „Pod nami práve otvárajú peklo, aby vyvolali démonov, ktorí zmasakrujú tento dav.“

Neodpovedala, nevedel, či je v šoku alebo len rozmýšľa, ako zareagovať. Dav okolo nich zhustol tak, že sa ľudia začali tlačiť až na nich.

Konečne sa nadýchla a ticho sa spýtala: „Ako budem vedieť, že je tá správna chvíľa?“ Vladimír ju otočil smerom k fontáne a ukázal na malý chrlič, ktorý práve zaliezol za okraj. „Oni vám dajú znamenie.“

Učiteľka sa zrazu zachvela, až mal pocit, že ňou otriasol vzlyk: „Prežijem to?“ Upír ju chlácholivo pohladil po pleciach: „Vám to neublíži. Preto to musíte byť vy. Ste dobrý človek. To nám to ublíži.“

Dav okolo znehybnel, niekto vpredu práve prehovoril.

„Odtiaľto!“ zabodol tenký dlhý prst s tenkým dlhým nechtom doprostred stránky, nedbajúc sa pálenie, ktoré mu to spôsobilo.

Potom Valéria počula už len zašušťanie plášťa a zacítila slabý závan vzduchu vo vlasoch, keď sa premenil na malého netopiera a o dušu mával krídlami, aby sa čo najrýchlejšie dostal preč.

Na okamih sa započúvala do hesiel, ktoré skandoval dav, keď zrazu pocítila, ako sa jej zem pod nohami zatriasla. To už bol silnejší otras a zdalo sa, že si to všimlo aj pár ľudí okolo.

„Nebojte sa,“ ozvalo sa vedľa nej. Keď zdvihla pohľad, zbadala mladého muža so strhanou tvárou. Podľa hlasu spoznala, že to s ním sa pred chvíľkou rozprával Vladimír.

„Anton,“ predstavil sa, „som Vladimírov známy. Ospravedlňte ho, prosím, ale on tu naozaj nemohol ostať. Ale niekoľkí z nás tu ostanú.“ Valéria si všimla si, že fontána je zrazu akási príliš nepravidelná. Potom si uvedomila, že je plná chrličov, ktorí v malých i veľkých, deformovaných, zvieracích i ľudských prstoch držia kľúče.

„Dajte mi tú knihu, je to moja zodpovednosť...“ načiahol sa Anton pre knihu. Uvedomil si, že by nemal vystaviť nevinnú učiteľku takému nebezpečenstvu. Čo ho to len napadlo? Nikdy neprišla do kontaktu s mágiou, ktovie, čo jej to urobí? Mal by to urobiť on. Vtedy však jeden chrlič pohol kľúčmi. Po chvíľu druhý. Tretie zaštrngotanie sa ozvalo z druhej strany. Valéria cítila, ako sa jej kniha v rukách zachvela. Mala pocit, že je teplejšia, že ju začína cez rukavice páliť.

„Neskoro!“ zvolal Anton roztrasene. „Už... už sa to začalo. Musíte čítať vy. Prepáčte, chcel som vás od toho odbremeniť, ale mágia už začala pôsobiť a vy držíte knihu.“ Chlácholivo jej položil ruku na rameno a zopakoval pevným hlasom: „Nebojte sa. Sme tu s vami.“

Zhlboka sa nadýchla a potichu, trasľavo začala čítať, snažiac sa spomenúť si na správnu výslovnosť.

Uvedomila si, že štrngajúce kľúče počuje aj z iných strán. Ľudia si to všimli a vytiahli vlastné.

Zvýšila hlas.

Anton predpokladal, že naňho kúzlo nebude účinkovať, veď vo svojej podstate nie je zlou bytosťou, je človek ako ona. To mu dalo odvahu zostať. Ale experimentovanie s čiernou mágiou sa mu teraz veľmi nevyplatilo. Zaklínadlo ho švihlo do žalúdka ako obrovské koleno, zatmelo sa mu pred očami a takmer si ovracal vlastné topánky.

Čistý štrngot kľúčov začal stúpať do vzduchu, hutný a hlasný ako kostolné zvony. Valéria prestala vnímať dav okolo, uši jej napĺňal zvuk kľúčov a vlastný hlas, ktorý zrazu znel drsne a cudzo. Vytvoril sa okolo nej prázdny kruh, akoby niečo neviditeľné odtlačilo okolostojacich a vytvorilo jej priestor. Kým jej slová splietali mágiu, začali jej viať vlasy, päty sa odlepili od zeme a ostala sa vznášať niekoľko centimetrov nad chodníkom. Oči sa jej zatiahli bielym povlakom, už sa ani nepozerala do knihy. Stránky sa prevracali samé od seba. Mágia vinúca sa okolo žiariacich kľúčov nad ňou prevzala moc.

Štrngot kľúčov začínal byť neznesiteľne hlasný, napĺňal oblohu a šíril sa do všetkých ulíc a zákutí mesta. Niesol sa pomedzi domy, škárami a odtokmi prenikal do kanálov, až napokon doľahol k čarodejom recitujúcim temné zaklínadlá a démonom raziacim si cestu na povrch.

Hluk do nich narazil ako stena a rozkolísal rozbehnuté rady. Démoni zastavili, zúrivo revali a snažili sa uniknúť, no štrngot im trhal uši a zariekanie ich držalo na mieste, až kým pod nimi nezačala praskať zem. Brány do ich dimenzie sa začali otvárať všade, kde stáli. Pohlcovali ich a vracali späť, zatvárali sa im nad hlavami.

Mágia tisícov kľúčov zatvárala aj pôvodnú magickú bránu. Ako posledný útok z kruhu vyvrela roztavená masa kamenia, betónu a kovu. Narazila do stropu, ale už nemala dosť sily ho preraziť. Rad čarodejníkov zakolísal a magický kruh sa rozpadol, keď ich zasypali rozžeravené trosky. Ohnivý stĺp sa s revom zrútil sám do seba a zapečatil vchod do pekla.

***

Hore na námestí sa dav pomaly upokojoval. Kľúče doznievali a ruky klesali. Učiteľke spľasli vlasy, kniha dopadla na zem, ona na ňu. Ostala bezvládne ležať.

Keď sa mágia začala vytrácať, Anton sa narovnal a konečne sa mohol normálne nadýchnuť. Prežil, za čo bol nesmierne vďačný, aj keď sa mu triasli všetky končatiny a mal pocit, že v tele mu neostali žiadne vnútornosti. Snažil sa čo najskôr sa spamätať.

Rýchlo skontroloval, čo sa deje na námestí. Chrliče sa schovávali vo fontáne, tie zo striech sa pomaly sťahovali preč. Zem sa už netriasla, ani nebola popraskaná. Ľudia vyzerali v poriadku, možno len trochu omámení. Poschovávali zväzky kľúčov a opäť sa pochytali za ruky. Jeden po druhom začali skandovať svoje požiadavky. Dav sa pohol smerom na Obchodnú, akoby sa ani nezastavil.

Stihli to včas.

Potom Anton zbadal nehybne ležiacu učiteľku.

Opatrne sa dotkol Valériinho ramena a preveril, či dýcha. Vyzeralo to, že je len v bezvedomí. Nemala žiadne viditeľné zranenie, z očí ani z úst jej netiekla krv. Uľahčene si vydýchol. Jedinú zmenu si všimol na jej vlasoch – bol si istý, že predtým ich mala tmavé, no teraz boli šedivé ako vlasy stareny. Opatrne chytil jeden prameň a zaťahal – nič sa nestalo. Nuž, nebude nadšená, ale aspoň jej vlasy nevypadávajú. Veci sa stávajú, keď sa človek zahráva s mágiou.

Knihu našiel ležať pod ňou, taška bola pohodená neďaleko. Vložil knihu do nej a prehodil si popruh cez plecia. Poobzeral sa, ale námestie už bolo prázdne. Z diaľky však stále doliehal hluk davu a zdalo sa mu, že videl aj pár áut VB.

Ich dvoch si nikto nevšímal, okrem skupinky ustarostených chrličov schovaných vo fontáne. Kývol im na znak, že je v poriadku. Sťažka vzal učiteľku do náručia a na trasúcich sa kolenách sa vybral do klubovne.

Nepredpokladal, že ľuďom hrozí nejaké nebezpečenstvo zo strany nadprirodzena. Zariekanie pravdepodobne vyčistilo mesto od všetkého zlého, čo by im chcelo ublížiť. Už si musia poradiť len so svojimi.

Keď sa napokon dovliekol do schôdzovej miestnosti, bolo tam niekoľko členov ZBNB. Len čo ho zbadali, utekali mu na pomoc. Takmer nevnímal, že mu niekto vzal učiteľku z rúk a niekto ďalší ho podoprel. Usadili ho do kresla a snažili sa ho udržať pri vedomí, kým mu neprinesú vodu a jedlo.

Keď sa ako-tak spamätal, v skratke im porozprával, čo videl, a spýtal sa na ostatných členov. Niektorí utiekli príliš ďaleko, niektorí ešte stále cítili účinky zaklínadla a nechcelo sa im vracať do zamoreného mesta. Účasť na schôdzi bola úbohá ako vždy. Anton si vzdychol a povedal si, že mená neprítomných odškrtá neskôr. Vzápätí upadol do nepokojného spánku.

Keď sa o niekoľko hodín prebral a vošiel do spoločenskej miestnosti, všetci prítomní sedeli okolo televízie ako nočné motýle okolo svetla.

„Čo sa deje?“

Nataša sa zdvihla zo stoličky, aby mu uvoľnila miesto na sedenie. „Vysielajú záznam z protestu. Nezostrihaný.“

Na obrazovke sa práve mladá Henrieta Hlinková s davom ľudí za chrbtom dožadovala dialógu o budúcnosti.

Marek Slabej:

Palimpsesty slobody

O autorovi:

Marek Slabej sa sám deklaruje ako dobre garážovaný ročník 1975. Vyrastal v Afrike, študoval v Španielsku, až zakotvil v Prahe. Scifista počas väčšiny svojho života, mierne cynický optimista, z ktorého občas vypadne literárne minidielo. Víťaz Martinus Ceny Fantázie z roku 2013, neskôr spoludržiteľ Ceny Béla za najlepšiu hororovú poviedku a tiež Ceny spoločnosti Intel pre najlepšiu sci-fi poviedku.

# Palimpsest: pergamen, z ktorého bol zoškrabaný pôvodný text a prepísaný novým

„Od Skagerraku cez kanál La Manche až po Pyreneje sa spustila krížom cez kontinent železná opona. Za touto čiarou ležia všetky hlavné mestá starobylých štátov Európy. Varšava, Berlín, Praha, Viedeň, Amsterdam, Brusel, Paríž, Rím, Budapešť, Belehrad, Bukurešť a Sofia. Všetky tieto slávne mestá a národy spadajú do sovietskej sféry, ale aj pod stále sa zvyšujúcu kontrolu Moskvy.“

Winston Churchill, 1948

Máj 1989, Alžír

Z mora vyzeral Alžír malebne, biele domy vyrastajúce na pahorkoch na brehu blankytného Stredozemného mora, právom ho volali Bielou dámou Stredomoria. Na rozdiel od čias, keď býval strediskom berberských pirátov, kotvili teraz pred ním odlišné lode: hranaté, no stále smrtiaco elegantné šedivé siluety raketových krížnikov sovietskej Stredomorskej flotily na pravidelnej plavbe po spriatelených krajinách – od Istanbulu, cez Alexandriu, Tunis, Alžír, pokračujúc do Marseille a Ríma. Zrkadlový obraz Sovietov, americká šiesta flotila, kotvila v päťsto kilometrov vzdialenej Barcelone, kde strážila posledné zvyšky vplyvu USA v tejto časti sveta: Španielsko, Portugalsko a Maroko. Bez akéhokoľvek preháňania sa hovorilo, že obe loďstvá sa mohli pustiť do súboja bez toho aby museli zdvihnúť kotvy.

„Kurva, to nebola oslava, ale kar,“ Václav Jursák, chargé d´affaires ad interim Československej socialistickej republiky v Alžírsku, mal dlhoročný výcvik v pití a bežne dokázal držať krok s ktorýmkoľvek Rusom alebo Poliakom, no celonočné chľastanie na sovietskom veľvyslanectve sa na ňom podpísalo a ledva bľabotal.

„Ogrcal by som ich,“ zabrblal a oprel si čelo o chladivé okno taxíka. Za sklom bolo vidieť už ružovejúcu oblohu nad morom a ulice zatiaľ ešte nezaplnené davmi. „Videl si tie ksichty? Šliapu nám na krk a hovorím ti, do roka zatvoria aj nás, tak ako Nemcov, Bulharov a Rumunov. A akákoľvek čierna či hnedá huba je pre nich dôležitejšia než slušný biely komunista.“

Roman prikývol, pre istotu ale neotváral ústa. Pre chvíľou urobil chybu a zapálil si cigaretu – síce ju po dvoch šlukoch zahodil, no stále cítil, ako mu kyselina a zvyšky jedla a pitia stúpajú hore hrdlom. Vašek mal síce pravdu, ale nebolo príliš čo dodať.

Deň ľudstva bol najväčším sviatkom v ZSSR a bloku komunistických štátov, svojou dôležitosťou prekonal aj oslavy VOSR a na sovietskom veľvyslanectve sa zišla medzinárodná i miestna smotánka. Dokonca prišiel aj Ahmed Zeroual, jednou nohou v hrobe stojaci alžírsky prezident, celý čas podopieraný dvoma telesnými strážcami. So šesťdesiatkou na krku nebol starý, no návyk na alkohol, ktorý si vypestoval počas štúdií v Prahe, ho postupne priviedol k cirhóze pečene, teraz už v konečnom štádiu. Podľa životopisu študoval medicínu, v skutočnosti sa učil za zubného laboranta, pričom štúdium ukončil len vďaka presvedčivým aktivitám v strane. Ktovie, čím ho teraz nadopovali, ale takmer hodinu vydržal pri zmysloch a objímal a bozkával na líca každého z plejády predstaviteľov troch desiatok afrických a ázijských režimov, ktoré sa tlačili Moskve do zadku. Zo západu, toho nekomunistického, neprišiel nikto. Pre nich bol Deň ľudstva dňom prehry a hanby.

Keď sa po porážke nacistov v roku 1945 rozhodol prezident Truman stiahnuť americké jednotky z Európy, len najväčší pesimisti predpovedali to, čo príde. Stalin nečakal ani rok a v marci 1946 zavelil na útok. Zruinované a zničené štáty západnej Európy sa zmohli len na symbolický odpor proti červenému prílivu – o ďalší rok neskôr, 12. mája 1947, padol Paríž a nad Francúzskom, Nemeckom a Beneluxom zaviali zástavy s kosákom a kladivom. Neskoršie obsadenie Dánska, revolúcia v Taliansku a intervencia v Turecku víťazstvo Moskvy len podčiarkli.

Ani opulentnosť oslavy nedokázala zakryť niektoré zachmúrené tváre. Márius Beckert a Tibor Király, rovnako ako Jursák, len zastupovali prednedávnom odvolaných veľvyslancov. Z Bulharska a Rumunska prišli ešte nižší úradníci, predstavujúci zvyšky zdecimovaných zastupiteľstiev. Andrzej Tomasziewicz sa tváril, akoby sa nič nedialo, čo bolo vzhľadom na ešte čerstvý zásah Červenej armády vo Varšave prejavom neuveriteľného sebaovládania a diplomacie, no Barbara, jeho žena, temperament na uzde neudržala. Pri prípitku zdvihla pohár šampanského vysoko nad hlavu a držala ho tam ešte dlho potom, ako ostatní dopili. S vysokou postavou bývalej basketbalistky, honosným účesom a vo vyberanej róbe pôsobila ako antická bohyňa upierajúca obviňujúci pohľad na Danilova. Ivan Petrovič Danilov, dvojnásobný hrdina Sovietskeho zväzu, zvláštny a splnomocnený veľvyslanec ZSSR a zastupujúci veľvyslanec niekoľkých ďalších socialistických štátov, nedal na svojej širokej slovanskej tvári znať ani náznak znepokojenia. Stál uprostred sály a vyžarovala z neho sebaistota a sila.

V suverenite sa mu vyrovnal jedine Claude Thoreaux, vždy usmiaty a blazeovaný veľvyslanec Francúzskej socialistickej republiky. Ten dobre vedel, že ako jediný si môže dovoliť Danilova podpichovať a občas vysloviť aj menší žart, či dokonca aj kritiku na adresu Matky Rusi. Kým Nemecko stále splácalo vojnové reparácie, Taliansko sa venovalo budovaniu špagetového socializmu s rovnakým nadšením, s akým predtým budovalo fašizmus, a východná Európa sa nevedela vymaniť z marazmu priemernosti, Francúzsko držalo európsku ekonomiku nad vodou. Thoreaux zastupoval štát, ktorý uznával vedúcu úlohu Moskvy, ale v čomkoľvek inom jej konkuroval – a dával to náležite najavo.

„No konečne,“ zastenal Jursák, keď dorazili pred obytný blok vo veľvyslaneckom komplexe. Neistým pohybom otvoril dvere a vypadol von. Jeden z ruských strážcov komplexu dobehol a začal zdvíhať diplomata rozvaleného na zemi.

„Vypadni, molodec,“ zavrčal. „Leží sa tu dobre, tak sa mi do toho neser.“ Zašmátral vo vrecku a vytiahol prázdnu krabičku Marlboriek. „Nemáš cigy?“

Roman sa z celej sily snažil udržať na nohách a práve dospel k záveru, že snaha by beztak skončila nezdarom, a sadol si do prachu. „Len Hoggarky,“ ponúkol pokrčenú bielu krabičku.

„Ako môžeš fajčiť ten ťaví trus,“ Jursák si strčil cigaretu do úst naopak, zapálil filter a zhlboka potiahol. „Ale vždy lepšie než nič,“ zahundral. „Vidíš to?“ ukázal na budovu. „Bývame tu ako blbí študenti na internáte a nič sa nedeje, doriti. Vzali nám všetko, sme tu len do počtu a nič nerobíme.“

***

„Čo si vybavil?“ Václav Jursák rozlial slivovicu zo súkromných zásob a ponúkol okolosediacich.

„Vďaka Bohu za túto dezinfekciu,“ Alois Knott, hospodársky atašé a predstaviteľ ŠtB na veľvyslanectve, hodil panáka do seba a sám si dolial ďalší.

„Bez tohto by sme snáď všetci skapali na choleru,“ súhlasil Josef Urban, kultúrny atašé, z nedostatku akýchkoľvek kultúrnych akcií v poslednom čase výrazne nevyužitý, a tak trpiaci častou „diplomatickou nudou“ pridelencov v Treťom svete.

„Na zdravie,“ pridal sa druhý tajomník Petr Černý.

„Nemám nič,“ priznal Roman po prípitku. „Minimálne týždeň budeme ešte bez vody.“

Rozhodnutie Moskvy zriadiť Spoločné zastupiteľstvá slobodných národov viedlo k centralizácií veľvyslanectiev, kde mali všetky štáty teoreticky rovnaký hlas, ale reálne ich diplomatické funkcie preberal miestny veľvyslanec ZSSR. V Alžíri to okrem iného znamenalo, že všetok diplomatický personál skončil ubytovaný v spoločnej rezidencii v štvrti Chabáni – novo postavenom komplexe, obohnanom trojmetrovým múrom a s ruskou strážou. Pri delení kompetencií pripadla Československu úloha správy komplexu. Inými slovami, Roman ako vedúci Oddelenia Technickej správy SZSN bol hlavným údržbárom, zásobovačom, inštalatérom, otrokárom zháňajúcim robotníkov a osobou, na ktorú sa nadávalo, ak niečo nefungovalo. Po piatich rokoch v Alžírsku poznal miestne prostredie dosť dobre na to, aby sa v ňom vedel suverénne pohybovať, ale zázraky nedokázal.

Pred mesiacom došlo k menšiemu zemetraseniu so silou ani nie štyri stupne Richtera, no vodovodné potrubia, ktorých časť si ešte pamätala francúzsku kolonizáciu, to nevydržali. Naplánovať opravu na prostriedok ramadánu, vlastne čokoľvek plánovať na ramadán, bol vždy zlý nápad. Po niekoľkých týždňoch, keď väčšina ľudí cez deň držala pôst a v noci hodovala, sa krajina prepadla do stavu medzi kómou a chaosom. Surrealistické výjavy ako dopravný policajt driemajúci opretý o plot pri križovatke, ktorú mal riadiť, neboli výnimkou. Oprava potrubí sa skončila rozvŕtaním časti ešte fungujúcich rozvodov a pätinou mesta bez vody. Komplex mal síce vlastný zásobník, ktorý každý deň doplňovala cisterna, no táto voda aj po dvoch prevareniach páchla rybinou a odpadkami. Práce síce stále v zmätku prebiehali, no ako naschvál, diplomatická rezidencia zostávala na suchu. Danilov sa snažil zapôsobiť na starostu, zatiaľ čo Roman bol vyslaný priamo k zdroju – dvom úplatným zástupcom starostu, ktorí mali opravy na starosti. Obaja sa volali Mohamed, pre rozlíšenie ich označovali Mohamed Škultéty (neuveriteľne škúlil na obidve oči) a Mohamed Smarkaty (večne poťahoval nosom).

„Smarkaty ma hneď poslal do riti,“ pokračoval Roman. „Škultéty sa aspoň rozprával, ale nič z toho nebolo.“

„Vari sme mu ponúkli málo?“ Jursák mal posledné slovo pri rozhodovaní o výške úplatku a tisíc dolárov bolo z akéhokoľvek pohľadu viac než dosť.

„V tom to nebolo. Myslím že sa bojí čokoľvek urobiť.“

Jursák prevrátil oči: „Kurva, a koho sa bojí?

„Tak všeobecne. Ramdaneho davov, režimu, ktorý možno príde po Zeroualovej smrti, a toho, že bude s nami spájaný. Ak nastúpi Ramdane alebo niekto podobný, taký, čo začne vyháňať Rusov, schytajú to všetci, čo s nimi mali niečo spoločné.“

„To sa nestane,“ zavrčal Knott. Eštebák sa vždy tváril, že vie viac než ostatní, a občas to bola aj pravda. „Keď Zeroual otrčí kopytá a je jasné, že to bude onedlho, nastúpi Boudjerda. Má podporu parlamentu, Moskvy, všetkých.“ Hamid Boudjerda, predseda parlamentu a celoživotný aparátčik študovaný v Moskve a Budapešti, bol logickou náhradou. Bolo verejným tajomstvom, že v prípade potreby postačí jeden telefonát a z Moskvy dorazí oddiel výsadkárov – na dôvažok k námornej pechote sediacej na lodiach stredomorskej flotily.

„To je už jedno, Škultéty pre nás rozhodne nič neurobí. Ale vraj do týždňa prídeme na rad.“

„Ten týždeň myslel vážne?“

„Inšalláh,“ pokrčil plecami Roman a zatlačil ohorok. Celý rozhovor s Mohamedom Škultétym nemal v úmysle reprodukovať, ale dosť ho vystrašil.

„Vieš, Rahmán,“ komolil mu meno Mohamed, „nie je to dobré, veď sa pozri okolo seba. Zeroual, Boudjerda, Ramdane, Kaddafí, je jedno, kto príde, ale nebude to dobré a na vine ste tomu vy. Pomohli ste nám zničiť Izrael, ale váš komunizmus je bezbožný a bezbožná vláda raz padne a príde odplata. Vaše vlády uplácajú, ale naozaj rád vás nemá nikto. Boja sa Rusov, ale neuznávajú vás.“

Roman sa nadýchol na odpoveď, ale Škultéty ho predbehol a rozhodil rukami: „Mám ťa rád, ale si biely a nevidíš veci ako moslim a Arab. Pozri sa okolo seba. Tieto cigarety sú americké, rádio je japonské a peniaze, ktoré si priniesol, sú tiež americké. Nie ruské alebo francúzske, však? Vieš, čo je tu ruské? Tanky pred prezidentským palácom. Modlím sa, aby nevyhral Ramdane alebo neprišiel Kaddafí, ale ak sa tak stane, nemám kam utiecť a ver mi, nechcem byť označený za poskoka bezvercov.“

Romana striaslo a napriek teplu cítil zimomriavky. Úradník s ledva dokončenou strednou školou, len tak, akoby mimochodom, jedným mávnutím ruky poprel dlhoročné smerovanie svojej krajiny.

„Máme tu ešte jednu vec, súdruhovia,“ pokračoval Knott. Formálne oslovenie znamenalo problém. „Oznámi sa to zajtra ráno, ale Poliaci to dosrali. Z Oranu im ušiel nejaký doktor Zawalski aj so synom. Veľké zviera v strane a teraz toto, proste to skurvili.“ Niečo sa už cez neformálne kanály donieslo, klebetné tamtamy v diplomatickom zbore fungovali vždy na jednotku. Danilov vraj dorazil na poľské veľvyslanectvo a ziapal až sa steny triasli a Tomasziewicz chodil ako spráskaný pes.

„Za tým Zawalským prišli jeho rodičia aj s vnukom a rozhodne to mali celé naplánované. Doktor aj so synom sa zbalili, asi na nejakú loď do Španielska, a tie dve staré škatule si pokojne odleteli domov. Zawalského manželka zostala v Poľsku, mimochodom.“ Toto zasa nebolo prekvapivé – iba výnimočne dostali povolenie na pobyt v zahraničí celé páry, jeden zostával doma ako záruka. Len diplomati dostali občas výnimku.

„Ako vieme, zďaleka nebol prvý,“ dodal eštebák. „Všade sa nájdu čierne ovce, ale v poslednom čase ich pribúda. Takže kvôli tomuto pankhartovi, ktorý si nevážil privilégium svojho postavenia a zradil svoju vlasť aj stranu, musíme prijať opatrenia. Po dohode so sovietskym veľvyslanectvom platí od zajtra pre všetkých kooperantov v Alžírsku, že pokiaľ budú chcieť opustiť svoje bydlisko na noc alebo dlhšie, musí im to schváliť miestny zástupca bezpečnosti.“

Odpoveďou mu bolo ticho. V Alžírsku pracovalo k tomu dňu 112 kooperantov z Československa – lekárov, architektov, stavbárov, geológov, v tucte miest. Každá skupina mala „svojho“ prideleného konfidenta ŠtB, ale ten doteraz okrem bežného dohľadu každodennú slobodu neobmedzoval. Nikto sa neopýtal, čo by sa stalo, ak by niekto odišiel bez povolenia. Miestny eštebák by ťažko niekoho naháňal so zbraňou v ruke, ale alžírska polícia, i keď zvyčajne neschopná, na slovo poslúchala prezidenta, teda aj Moskvu. Všetci si pamätali prípad skupiny Nemcov zastrelených na lodi v prístave v Tenese aj bulharský manželský pár zatknutý v Annábe. Dvojica zmizla zo sveta a po dvoch mesiacoch sa ich telá objavili niekde na predmestí. Tí, čo ich videli, vraveli, že boli obaja rozmlátení na kašu a ženu pred smrťou pravdepodobne viackrát znásilnili.

Nemalo zmysel čokoľvek hovoriť. Aj Jursák chápal, kto naozaj rozhoduje a kto je prvý, komu prídu príkazy z Prahy a s kým Danilov konzultuje dôležité veci – a on, i keď attaché, tou osobou nebol. Situáciu uľahčovalo vedomie, že kontrola navyše bude len nepríjemnosťou, ktorá snáď čoskoro pominie.

„Aspoňže to nebol nikto od nás,“ zahundral Jursák a Knott po ňom šľahol pohľadom.

Tentoraz, dodal sám pre seba v duchu Roman.

„Roman, ty ešte počkaj,“ povedal Knott, keď sa rozchádzali a on rozvalil v kresle, „Máme tu ešte záležitosť s tvojimi excesmi v súkromí. Sadni si a netvár sa ublížene.“

„Radšej postojím,“ Roman si zapálil cigaretu. Vedel, čo ho čaká.

„Ešte kým si pichal tú Poľku s najväčším poprsím na tomto brehu Stredozemného mora, v poriadku, to sa dalo,“ namieril Knott prstom. „Toto je ale naozaj cez lajnu a trvá to už rok. Uvedom si súdruh, že ty aj Diana máte obaja doma partnerov. Je mi jedno, že vaše manželstvá sú len naoko, ste zadaní, a to, čo predvádzate, nie je správanie hodné správneho komunistu. Ukazujete zvrhlú morálku a čo horšie, stavia vás to do zlého svetla a zapamätaj si, že keď príde previerka, ja vás ospravedlňovať nebudem.“

Roman sledoval, ako eštebák brunátnie. Od začiatku vzťahu s Dianou, keď si obaja uvedomili, že to je vážnejšie než len občasný sex, vedel, že skončí u Jursáka alebo Knotta na koberčeku. Platilo pravidlo, že pokiaľ išiel do zahraničia len jeden z partnerov, chápalo sa to ako plus. Keď však zmizli záväzky doma, človek sa stával podozrivým – ak by nemal pre čo a koho sa vrátiť, hrozilo, že utečie, emigruje. Reakciou bývalo okamžité odvolanie z funkcie a pravdepodobne aj koniec kariéry. O ich vzťahu vedeli všetci, koniec-koncov, komplex ani nedával veľa priestoru na súkromie. Ostatní to však akceptovali a neraz ich podvedome brali ako pár a tak sa k nim aj správali. Výnimkou bol Danilov, ktorého hraná žoviálnosť prekrývala studený pohľad – ale ten nebýval v komplexe, sovietsky veľvyslanec mal vlastnú rezidenciu.

„Kurva, Roman, nemohli ste šukať niekde v pivnici pod komplexom? Mám tu na vás oficiálnu sťažnosť z ministerstva a Danilov mi hodinu čistil žalúdok, že si nevieme ustrážiť vlastných ľudí a ich vtákov. Nenechám sa kvôli vám dvom zdrbávať ako malý chlapec. A zo zamini chcú odpoveď a tú dostanú bez príkras.“

„Rozumiem,“ prikývol Roman, „ale...“

„Toto nie je diskusia, doriti. Proste vypadni a nechovajte sa ako malé decká.“

***

„Áno mami, budeme si dávať pozor.“ Václav Jursák volal so svojou matkou raz za týždeň, i keď deväťdesiatdvaročnej vdove sa i to zdalo málo. Rozhovory prebiehali podľa nemennej šablóny.

„To hovoríš vždy,“ odfrkla, „ale pozri sa, ako dopadol Pavol Myjavský a taký to bol milý chlapec. Viete vlastne, čo je sním?“ Pavla Myjavského, bývalého československého veľvyslanca, ktorého Jursák zastupoval, odvolali v januári a odvtedy o ňom nemali správy.

„Neviem mami, ale o tomto by sme sa nemali rozprávať, sú to interné informácie.“

„Vždy sa len vykrúcaš, ale chápem. Ani tu to nie je dokonalé, ale tam, kde si ty, medzi tými divochmi, to musí byť strašné.“ Niektoré veci si stará pani nedala vyhovoriť ani za nič a medzi predstavy, ktorých sa tvrdohlavo držala, patrilo aj vnímanie Afriky ako kontinentu, ktorý je pokrytý džungľou, kde sa to hemží ľudožrútmi, kontrarevolucionármi a nebezpečnou zverou.

„Neboj, tu sme naozaj v bezpečí. Ale aj ty si dávaj pozor, podľa správ, ktoré dostávame, to ani doma nie je ružové.“

„Prosím ťa. Mládež behá po uliciach, protestuje a vykrikuje, strana vládne, Biľak má prejavy a v obchodoch už mesiac nie sú vajíčka ani hladká múka. Nič nového. A keby aj bolo najhoršie, prežila som ruské oslobodenie v štyridsiatom piatom aj sedemdesiatom, prežijem aj ďalšie.“

„Čo hovorila?“ opýtala sa Věra Jursáková manžela.

„Bojí sa o nás a máme si dávať pozor, aby nás nezjedli, keď pôjdeme na trhovisko. A pýtala sa na Paľa Myjavského, či niečo vieme.“

„A vieme?“

Diplomat si bezradne prešiel rukou po plešatejúcej hlave. „Nie,“ priznal smutne, „ani slovo.“

***

Alois Knott pil a to znamenalo, že pil veľa. Pil každý deň od rána, ale kým nezapadlo slnko, držal sa na uzde. Teraz už bola polnoc, čo znamenalo, že dopíjal druhú fľašu írskej whisky – našťastie sa na Alžírsko nevzťahovali obmedzenia európskeho socbloku a kúpiť sa dal aj kvalitný alkohol. Za ešte väčšie šťastie považoval, že akékoľvek množstvo nápojov mohol napísať do nákladov veľvyslanectva.

Knott si odpľul na koberec a dolial whisky do dvojdecového pohára. Nenávistne pritom hľadel na televíziu a hundral si pod nos. V komplexe mal malý dvojizbový byt, kde býval sám – s treťou manželkou sa rozviedol pred rokom a ani trochu mu nechýbala. To, čo mu chýbalo, bola práca.

Hospodárstvo, ktoré mal reprezentovať, mu nič nehovorilo a nezaujímalo ho. Občasné vynútené akcie bral ako utrpenie a chápal, že domácich československá ekonomika zaujíma, len keď sa prejaví dodávkou zbraní alebo pomocou pri stavbe elektrárne. Snaha o budovanie komunistického hospodárstva končila pri prezentácii nejakého darmožráča na stretnutí Kominterny.

Ubíjal ho a k pitiu priviedol fakt, že úlohou ŠtB zostalo len strážiť zopár Čechov a Slovákov a písať nekonečné hlásenia, sumáre bezvýznamných vecí. Potom sa občas objavil problém, ktorý sa skončil krčením sa pred Danilovom. Poníženie by Knott zvládol, ale desil sa predstavy, že mu niekto v Prahe po každej takejto udalosti urobí do zložky čierny bod, a keď bude bodov dosť, tak ho odvolajú a on skončí – ani nemal predstavu kde vlastne. Nebol si vedomý toho, že by niekedy konal v rozpore s príkazmi strany, ale to nemuselo nič znamenať. Veci sa dejú, zvláštne veci, napríklad tá s Myjavským.

Určite sa však nechcel vrátiť. Neznášal Alžírsko, jeho teplé a vlhké podnebie, neznášal všadeprítomný chaos a neporiadok, neznášal Arabov s ich laxným prístupom k životu a povýšenectvom, s ktorým hľadeli na Európanov, ktorým sa mali podľa neho skôr klaňať. Neznášal aj Čechoslovákov, ktorí sa nevedeli slušne správať. I tak by dal ale čokoľvek za to, aby sa nemusel vrátiť.

Zistil, že si potrebuje opláchnuť tvár, z vodovodného kohútika však vytieklo len niekoľko kvapiek.

„Hovädá hnedé,“ nahnevane kopol do steny. „Oni chcú budovať komunizmus, a pritom sa ani z feudalizmu nedostali. A to sa im strkáme do zadku, zatiaľ čo doma aby človek uplácal, ak chce kus hovädziny. Kurva.“

Zachmúrený sa vrátil k televízii. „Všetci sú pankharti,“ zahundral. Francúzska TVFR1 síce dodržiavala stranícku líniu, ale francúzski komunisti boli trošku... iní. Neraz sa v ich správach objavovali veci, o ktorých médiá ostatných štátov mlčali, alebo boli dokonca v priamom rozpore s tým, čo prichádzalo z Moskvy. V polnočnom štúdiu sedel analytik, s vážnym výrazom rozoberal politické zmeny a hovoril o niečom, čo označoval za „Komunizmus pre dvadsiate prvé storočie“.

„... a i keď je pán Gorbačov vo funkcii Generálneho tajomníka KS ZSSR len jeden rok, jeho prekvapivé kroky priniesli ako nádej na potrebné zmeny, tak i veľmi nebezpečné reakcie. Po jeho berlínskom prejave, keď vyhlásil, že nemecký národ splatil svoj historický dlh a NDR nebude musieť naďalej platiť vojnové reparácie, státisíce ľudí vyšli nadšene do ulíc, no oslavy sa rýchlo premenili na reakcionársku vzburu. Rovnako aj v Budapešti a vo Varšave musela byť na potlačenie nepokojov povolaná armáda. Podľa odhadu našich korešpondentov sa na demonštráciách v Československu zúčastnili desaťtisíce. Otázkou teda je, čo bude nasledovať a či prístup, ktorý zvolil československý prezident Biľak, teda rozhovory s občianskymi aktivistami vedenými Václavom Havlom, nie je správnym riešením?“

„Rozhovory s fašistami,“ hádal sa Knott s televíziou. „Ešte tak.“ Časť jeho mozgu naloženého vo whisky si veľmi dobre uvedomovala, že žiadne československé či sovietske médiá neuvádzali nič o nejakých demonštráciách. „A teraz ktorý z vás klame, ha?“

***

Jún 1989, Tipaza

„Nad čím premýšľaš?“ Diana sa spokojne natiahla na posteli. „Vyzeráš neuveriteľne zamyslene.“

Roman si vychutnával pohľad na jej odhalený zadok a nohy. Tvár a krk, nenápadné detaily na nich naznačovali skutočný vek, no zvyškom tela by Diana pokojne zahanbila aj ženy o desať rokov mladšie.

„Je to dilema,“ povedal, snažiac zachovať vážnu tvár. „Mám po štyridsiatke, čo je čas na správnu krízu stredného veku. A pozri, ako som dopadol.“

„Vari zle?“ Diana sa zdvihla na lakte a ponúkla pohľad na výstavnú hruď.

„To nie, ale pri správnej kríze stredného veku by som nemal mať predsa milenku rovesníčku, ale skôr nejakú – čo ja viem? Možno dvadsaťpäťročnú, aby to pôsobilo primerane.“

„Tak dvadsaťpäť? A čo by si s takou robil?“ Diana vyprskla a sadla si na Romana. „Navyše tu máš ešte prácu.“

„Bože, ešte? Trikrát nestačilo? Veď sme mali ešte v pláne prejsť sa k moru.“

„More počká, ja nie. A nemôžem za to, že sa ťahám so starým chlapom, ktorému tak dlho trvá, kým je pripravený na ďalšie číslo.“

„No to som si dal,“ zastenal Roman. „Tak dobre, jedno číslo áno, ale potom budem potrebovať kyslík. A rozmyslel som si to, chcem radšej nejakú päťdesiatročnú, ktorá nebude taká nemravná a neuženie mi infarkt.“

Diana ho pobozkala a hryzla do pery: „Si strašný chlap, ale milujem ťa, vieš?“

O hodinu neskôr ležali ešte stále v posteli, fajčili a sledovali, ako za oknom zapadá slnko. Do Tipazy trvala cesta z Alžíru ani nie dve hodiny, hotelovú izbu si prenajali len na jeden deň – ústupok Knottovi a Danilovovi. Malý výlet cez voľný deň nemusel nikto schvaľovať.

„Nechcem, aby sa to skončilo,“ povedala Diana potichu.

„Neskončí. Aj keby sme sa vrátili domov, tak môžeme byť spolu... budeme. Na ministerstve máme už oficiálny záznam a odvolajú nás tak či onak. Potom už na tom nebude záležať, môžeme sa rozviesť a byť spolu.“

„Najradšej by som sa nevracala, vieš? Stratiť sa niekam preč, ďaleko od všetkých. Ktovie, ako bude doma... vieš, čo sa včera stalo v škole?“ Diana spolu s Věrou Jursákovou učili za československé osadenstvo v spojenej diplomatickej škole. V tej, pri zmenšujúcom sa osadenstve veľvyslanectiev, chodilo už len jedenásť detí.

„Malý Vova Savčev celú prestávku plakal, a keď sme sa ho opýtali, čo sa deje, tak povedal, že to jeho matka. O mesiac sa vracajú domov a ona vravela, že v Bulharsku ľudia miznú a zabíjajú ich, a Vova teraz sa bojí, že ich všetkých povraždia. Čo sme mu mali na to povedať?“

Roman ju objal a privinul k sebe. „Už nevládne Stalin, takéto veci sa dávno nedejú.“

„Áno, ale pri tom všetkom, demonštrácie, armáda, tiež sa bojím. O Paľovi Myjavskom stále nič neviete, však?“ Roman len pokrútil hlavou.

„Věra volala nejakým známym a zistila, že zmizla aj jeho žena a obidve deti. Zvláštne...“ Bolo to čudné. Myjavského mohli obviňovať z mnohých vecí, no ťažko z nelojálnosti. Nie pretože by bol skalopevným komunistom, skôr bol len príliš jednoduchý na akúkoľvek podvratnú hru. I tak bol bez udania dôvodu odvolaný.

„A keď niekto emigruje,“ pokračovala, „vedia to všetci, aj deti. Ako im máme vysvetliť, že ľudia utečú niekam do Španielska, Švédska či Ameriky, k fašistom?“

Pri návrate, ako tak prechádzali obchádzkami cez Hassiba Ben Bouali, ich obklopil dav.

„Dočerta,“ zanadával Roman, „len toto nie.“ Nešlo o bežné zhromaždenie. Po celom meste aj štáte viseli na stenách budov obrovské obrazy prezidenta a v poslednom čase aj zábery, kde Zeroual a nástupca Boudjerda spoločne zdvíhajú päste vo víťaznom geste. Kričiaca masa však niesla iné zástavy, niektoré čierne, iné zelené, popísané súrami z Koránu. Niekto kopol do auta a na kapotu dopadli kamene.

„Ramdaneho fanatici, musíme vypadnúť.“ Mali bežný starý Peugeot bez diplomatického označenia, ale modro-žltá cudzinecká ŠPZ stačila. Masúd Ramdane, pôvodne majiteľ obchodu s topánkami a teraz tribún ľudu, srdce a meč Islamu, viedol kampaň proti spojenectvu s bezbožným ZSSR a cudzincom vo všeobecnosti. Hádzanie kameňov bolo zlé, ale oproti tomu, čo sa dialo pred troma rokmi, keď Sovieti vybombardovali líbyjského Kaddafího, to takmer nestálo za reč. Vtedy niekoľko týždňov nevychádzali z opevneného komplexu. Emócie postupne utíchli, no v poslednom čase zase zosilneli.

„Tá ich vďačnosť za pomoc pri zničení Izraela a miliardy, ktorými ich kŕmime, nemala dlhé trvanie,“ Roman sústredene hľadal cestu medzi stovkami postáv a snažil sa ignorovať pľuvance plieskajúce na čelné sklo. Radšej pľuvance než kamene.

Keď sa po desiatich minútach vymotali, pot z nich tiekol prúdom.

„Naozaj som sa bála,“ Diana sa triasla ako osika, pred troma rokmi nebola v Alžíri a nezažila vtedajšie nepokoje. „Pri tomto sa návrat domov ani nezdá taký zlý.“

„V Berlíne a vo Varšave strieľali,“ povedal Roman potichu.

„Čože? O čom to hovoríš?“

„Andrzej mi to predvčerom prezradil. V správach hovorili len o zatknutí zopár výtržníkov, ani Jursák údajne nič nevie, ale v skutočnosti išlo o stovky zadržaných, a keď Rusi rozháňali demonštrantov, vraj sa aj strieľalo.“

„Bože...“

***

„Rusi nevedia robiť revolúcie,“ povedal Claude Thoreaux a odpil si z džúsu. „Mali sa poučiť od nás. Tiež sme popravili kráľa a onedlho nastúpila Napoleonova diktatúra. My máme už druhý pokus a ten je úspešný, zatiaľ čo oni sa držia stále toho prvého.“

„Pravda,“ prikývol Roman. „Ale Gorbačov vyzerá byť rozumný, tak prečo nad nimi lámať palicu? Možno sa poučili, i keď oneskorene.“

„O tom môžeš rozprávať vo Varšave a v Berlíne, opýtať sa Rusov v tankoch, čo si myslia o umiernenosti,“ zahundral Andrzej Tomasziewicz, „alebo sa opýtaj Királyho, čo hovorí na to, že im celú vládu posadili Rusi do väzenia.“

„U nás v Prahe to je iné.“

Thoreaux pochybovačne nakrčil majestátny galský nos: „Váš Biľak je stará štruktúra, stalinista, jeho zmierlivosti by som neveril. Pravdepodobne sa snaží vyriešiť problémy sám, bez toho, aby musela Moskva zase zasiahnuť, tak ako v sedemdesiatom.“

Komplex SZSN vybavili špičkovo, okrem iného aj tenisovými kurtmi a bazénom, pred ktorým teraz sedeli. Roman síce nepatril medzi diplomatický personál, ale za roky na veľvyslanectve každého poznal a diplomati ho brali ako „svojho“. Okrem iného oceňovali aj jeho schopnosť vybaviť takmer čokoľvek.

„A to si hovoríš komunista...“

„Ale ja som,“ Thoreauxovi po tvári prebehol hrdý výraz. „Skutočný, nie ako tí, pre ktorých je strana len prostriedkom na postup. Veď som ti vravel, že pradedo bojoval na barikádach Parížskej komúny,“ zasmial sa. „My sme boli komunistami skôr, než sa Marx zistil, čo je to vykorisťovanie. Uvidíš, že budúcnosťou komunizmu nie je ruská cesta, ale francúzska. Kultúrna a humanitná cesta.“

***

„Mami, je to strašné, ale musel to byť nejaký omyl, hlúpa náhoda...“

„Takéto veci nikdy nie sú omyl,“ stará pani Jursáková mala pamäť ako slon a ako Pražáčka narodená v cisárskej Prahe okrem češtiny hovorila plynule aj po nemecky a jidiš. „Vždy som mala z tých milicionárov zlý pocit a teraz, keď sú všade na uliciach, vyzerá to skoro ako za Protektorátu. A to, čo urobili Helenke...“

„Takto by si nemala hovoriť,“ skočil jej Jursák do reči. „Mne povedali, že Ľudové milície nikto oficiálne nepovolal, asi šlo len o niekoľko bláznov, ktorí budú potrestaní.“

„Stoja na každom námestí a nikto nič nerobí,“ namietla. „Ak ich nikto nezavolal, ako to, že sú tu? A Helenka neurobila nič, vôbec nič zlé, len okríkla milicionárov, keď mlátili tie vlasaté máničky a tehotnú ženu, čo bola s nimi. A oni ju zbili obuškami a kopali do nej, aj keď už ležala na zemi. Aj keď to boli živly, ako ich môžu takto zbiť za bieleho dňa? A tehotné dievča...“

„Mami, prosím ťa, najmä zachovaj pokoj a zostaň doma. Nikam nechoď a počkaj, kým sa to neskončí.“

„Ani ma za ňou nepustili do nemocnice.“

„Bola len nešťastná náhoda,“ zopakoval Jursák. „Som predsa diplomat, máme lepšie informácie a viem, že vláda rokuje a robí všetko preto, aby sa nepokoje skončili.“

„Tak rada by som tomu verila, synak. A čo ty, u vás v tej čiernej Afrike sa nestrieľa? Vraj tam sú fašisti, ktorí vás nenávidia.“

„Nie fašisti, len blázni... asi ako tí doma. Ale tých sa báť nemusíme, pokričia si a zmiznú tak ako vždy.“

***

Júl 1989, Alžír

Márius Beckert zorganizoval vo svojom byte v komplexe malú rozlúčkovú oslavu. NDR, tak ako predtým Maďarsko, Bulharsko a Rumunsko, previedli zahraničné zastúpenie na sovietske veľvyslanectvo a zostávalo len niekoľko konzulárnych pracovníkov.

Roman smutne sledoval Nemca, ktorý bez slova postával so zvesenými ramenami a zlomený výraz na tvári sa ani nesnažil skrývať. Ťažko bolo uveriť, že patril k národu, ktorý nedávno dvakrát ohrozoval celú Európu. Ešte smutnejšie pôsobila hromádka vecí pripravená na posteli na zabalenie – skromné poklady vracajúceho sa diplomata, muža, ktorý údajne patril k elite: niekoľko rúžov, voňaviek a maskara, všetko najlacnejšie a kúpené na tržnici v centre. Menštruačné tampóny. Tričká s farebnou potlačou a džínsy pre deti. Poltucet časopisov o jachtách a cestovaní. Tri manikúrové sady. A najväčšia vzácnosť, dva walkmany Sony. Len maličkosti, ale pre Nemcov nedostižný luxus.

„Neboj, bude to dobré,“ povedal Roman. „Dajú ti nejaké teplé miesto na ministerstve, kde budeš prekladať papiere. Alebo po roku, dvoch ťa pošlú kamsi do Burkiny-Faso a ty budeš ešte smútiť za Nemeckom.“

„Nepošlú, že vraj mám zlý kádrový profil, kontakty s cudzinou a tak. Pravdepodobne sa nedostanem ani do Poľska. A doma,“ vzdychol si. „U nás v Hannoveri sú domy stále neopravené od vojny, polovička krajiny sa zastavila v roku 1945.“

Tak si naliali, potom opäť a zase. Beckert sa prepil do depresie a násilím ho museli zastaviť, keď chcel zničiť a vyhádzať kufre. Potom mu zabránili vyskočiť z okna. Napokon, už nad ránom, keď sa ledva držal na nohách, vydal sa si to povedať „z očí do očí“ s Danilovom. Dohonili ho až pred komplexom, kričal z plného hrdla, ale pre opitosť mu našťastie nebolo rozumieť ani slovo.

***

Dvestoročnica pádu Bastily znamenala príležitosť usporiadať recepciu na francúzskom veľvyslanectve. Teraz to bol Thoreaux, kto žiaril, a úlohy šarmantného hostiteľa sa zhostil s gráciou. Hrala živá kapela „dovezená“ z Francúzska a Roman s Dianou si dokonca aj zatancovali tango. Kroky ani jeden nepoznal a ich neumelé pokusy vyvolali smiech a obrovský aplauz okolostojacich.

„Škoda, že je svet nedokonalý,“ poznamenal Thoreaux. „Boli by ste dokonalý pár. Ale čo nie je, môže byť,“ dodal s veľavýznamným úsmevom.

Popoludní sa oslava chýlila ku koncu, keď Andrzej Tomasziewicz zaťahal Romana za ruku: „Rýchlo poď dnu, je tu problém. Cholernie duży problem.“

Claude bledý ako stena stál pred televíziou a zatínal päste. Zábery z výšky ukazovali Champs Elysées plné ľudí, komentátor hovoril o miliónoch v uliciach. Roman nechápal, kde je problém, oslava pádu Bastily sa dlho pripravovala, mala byť vrcholom roka.

„Vlajky,“ sykol Andrzej, „sú francúzske.“ Teraz už porozumel. I keď nad davom viali aj červené revolučné vlajky, prevládali francúzske – s trikolórou, ale bez komunistického zlatého kosáka s kladivom uprostred. Zástavy francúzske, no imperialistické, kapitalistické, štandardy starého režimu, niektoré s číslovkou 200 v bielom poli.

Pred zástupy spievajúce Marsellaisu vystúpil prezident. Hymna mala našťastie text dostatočne revolučný, a preto prežila aj zmenu režimu. Hlasy burácali, akoby sa celý Paríž premenil na spevácky chór. Spev pomaly utíchal a odniekiaľ zaznelo zvolanie „Deux cents!“, dvesto. Ďalší sa pripájali, a ak sa pred chvíľou zdalo, že Paríž hučí, teraz sa snáď otriasal aj vzduch. Deux cents, deux cents, deux cents, deux cents. Vyvolávanie výročia sa ale menilo. Nenápadne, akoby sa slová komolili zlou výslovnosťou, no teraz už nešlo o číslovku. Deux cents znelo ako... descend. Descend! Zostúp! Už nie omyl ani chyba, zástupy hučali „Zostúp“ a kamera ukázala neveriaci pohľad prezidenta a pohlavárov na tribúne.

Jedna červená zástava začala padať k zemi, za ňou ďalšia. Claude ani nedýchal, oči pripichnuté na obrazovke a niečo si mrmlal pod nos.

„Je nesprávne, ak si niekto zamieňa Glasnosť s anarchiou,“ ani si nevšimli, kedy prišiel Danilov. V elegantnom sivom obleku, aj napriek teplu bez jedinej kvapky potu, vyzeral dokonale, nevzrušene a nad vecou.

„Kontrarevolúcie živené nepriateľmi neprestávajú, ale my im vyhrať nedovolíme a zničíme ich. Však, drahý kolega?“ položil Claudovi ruku na rameno a ten ho mlčky sledoval. „Spoločne ich porazíme, súdruh so súdruhom po boku, Sovietsky zväz a Francúzsko, dvaja partneri v revolučnom boji,“ pozeral Claudovi do očí. „Súdruh Thoreaux?“

Stáli tam tvárou v tvár a všetci chápali, o čo ide. Sekundy Thoreauxovho mlčania v úplnom tichu ubiehali neskutočne pomaly, počuť bolo len kričanie „Descend“ z televízie. Danilov sa mierne usmieval, ale oči mal ako dve skaly.

„Máš pravdu, súdruh,“ odpovedal Thoreaux a akoby sa zmenšil. Ani nie o centimeter, ale aj to stačilo. „Musíme ich spoločne poraziť.“

***

„Roman, prebuď sa, poplach! Vstávaj!“ Urban búchal na dvere ako zmyslov zbavený.

Roman zaškúlil na budík, ten ukazoval pol tretej v noci. „Čo sa deje? Ak horí, tak ja hasič nie som.“

„Horšie,“ Urban vpadol dovnútra a uvidel Dianu, ako naňho hľadí z postele. „Ahoj! Aspoň sa to dozvieš tiež. Zeroual je mŕtvy, Boudjerda prevzal moc.“

Roman zívol: „To predsa každý čakal, nemusel si sem vraziť ako veľká voda.“

„Ale to bolo pred hodinou. Boudjerda vyhlásil stanné právo a Ramdane zase generálny štrajk, v centre sa už vraj zhlukujú ľudia a zaútočili na policajné stanice.“

***

August 1989

K najhoršiemu nedošlo, ale nechýbalo veľa. Dva týždne sa Alžírsko kolísalo na hrane občianskej vojny, dva týždne prebiehali strety medzi políciou, armádou a protestujúcimi – Boudjerda volal po pokoji a kontinuite, Ramdane po revolúcii. Veľvyslanectvá zostali zatvorené, a ak to nebolo úplne nevyhnutné, bieli cudzinci radšej nevychádzali do ulíc. Sfanatizované masy nerobili rozdiely, každý beloch bol pre nich imperialistom. Na námestiach pálili vlajky – sovietske, americké, i keď USA v tomto prsty nemali, a Izraelské, aj keď išlo už o pätnásť rokov neexistujúci štát.

Sovieti splnili sľub a prezidenta chránili oddiely zo Stredomorskej flotily, armáda zatiaľ nasadila slepú brutalitu, ktorá však priniesla len čiastočný úspech. Ramdane skončil vo väzení, no odpoveďou na krutosť vlády boli ešte väčšie zverstvá rebelujúcich.

Na druhom brehu mora horel Paríž a s ním aj Marseille, Toulouse, Štrasburg a tucet ďalších miest. Hnutie „Dvesto“ získavalo na sile, a i keď cieľom nebolo zvrhnutie socializmu, otvorené volanie po demokracii znelo dostatočne nebezpečne. Francúzsko vyhlásilo výnimočný stav a uzatvorilo hranice. Desiateho augusta na požiadanie francúzskej vlády vstúpili do krajiny z Nemecka jednotky Červenej armády.

Generál Tejero Molina oznámil, že Španielsko privíta každého utečenca pred diktatúrou – Francúzi sa mohli pridať k štvormiliónovej diaspóre, ktorá v Španielsku vznikla po roku 1946.

Americká šiesta flotila operujúca v Barcelone bola v pohotovosti.

V mestách od Amsterdamu až po Bukurešť sa začali organizovať skupiny protestujúce s heslom „dvesto“. Zmizli tak rýchlo, ako sa objavili, bez mediálnej pozornosti, zostali po nich len rýchlo zatierané grafitti na stenách a ľudia neodvažujúci sa pýtať úradov, kde sú ich nezvestní príbuzní.

Československý prezident Vasiľ Biľak si pred objektívmi fotoaparátov podal ruku s vodcom Občianskej platformy Václavom Havlom a v spoločnom vyhlásení sľúbili, že budú na upokojení situácie spolupracovať. Nevysloveným heslom bolo: „Len nie ďalší Paríž, Berlín alebo Varšava.“

Poľský veľvyslanec v Tunise požiadal o azyl na Švédskom veľvyslanectve, rovnako aj francúzsky v Ankare.

V Chlefe zabili rebeli skupinu bulharských architektov.

Uprostred Oranu za bieleho dňa znásilnili taliansku zdravotnú sestru.

Európske štáty začali sťahovať svojich občanov z Alžírska.

Roman oslávil narodeniny a Diana mu venovala seba samu, oblečenú v hriešnej červeno-čiernej talianskej spodnej bielizni.

„Čo budeme robiť, láska?“ Noc strávili milovaním a žartovaním, ale nadránom ich dohnala realita.

Roman zamyslene fajčil a hľadal slová: „Neviem už, čomu veriť. Každý hovorí niečo iné. A keby sme aj chceli emigrovať, tak kam?“

„Psst,“ priložila mu prst na pery, „o tom sme sa už rozprávali. Ak utečieme, odnesú si to naše rodiny doma, zničíme im kariéry, životy, takí sebci byť nemôžeme.“

***

„Roman, ak by bolo na výber, nežiadal by som ťa o to, ale nemáme nikoho iného,“ Jursák s Knottom vyzerali vážne a znepokojene. „V Tamanrassete je päť našich geológov, ktorí mali byť evakuovaní. Miestna polícia niečo zmrvila, skôr im však ide len o to, ako vytrieskať čo najviac na úplatkoch – všetkých zatkli pod nejakou nezmyselnou zámienkou. Z ministerstva vnútra máme papiere, že naši chlapi sú v poriadku, ale polícia v Tamanrassete tvrdí, že je dajaký problém a nemôžu ich pustiť. Niekto tam musí ísť a vybaviť to.“

„A to mám byť ja?“

„Áno,“ prikývol Knott. „Chápem, že tam je to divoké, rebeli a tak, ale ty si z nás jediný, kto to s tými burnusákmi dokáže vykecať.“ Označenie „divoké“ nebolo úplne presné. Ešte prednedávnom sa dala dvaapoltisíckilometrová trasa po vcelku pohodlnej ceste cez púšť bezpečne prejsť za dva dni. Odkedy však Kaddafího nepolapiteľná púštna armáda plienila a útočila po Sahare od Maroka po Egypt, ísť smerom na juh bola lotéria.

„Poletíš lietadlom, prirodzene. Dokumenty sú pripravené, postačí vybaviť, aby našich chlapov pustili, a letíte naspäť.“

Roman si vzdychol. I keď nerád, musel uznať, že málokto z osadenstva veľvyslanectva vie s domácimi úspešne komunikovať – ich postoj sa pohyboval medzi Knottovým ostentatívnym pohŕdaním až po strach z barbarských Afričanov. „Ešte bakšiš,“ dodal. „Nebudem na mieste zháňať banku.“

„Mysleli sme, že by si mohol odhadnúť, koľko bude treba?“

„Päťsto,“ odpovedal bez váhania. „Na osobu.“

Jursák skoro prehltol cigaretu: „Zbláznil si sa? Nejakému dedinskému prašivému žandárovi?“

„Ak si dovolil ignorovať rozhodnutie z ministerstva, zjavne sa cíti dosť silný a zopár drobných nepostačí. Nebudem sa s hanbou vracať a pýtať si peniaze navyše. Päťsto za jedného bezvýznamného geológa je dobrá cena. Prirodzene, ak nechceme o mesiac platiť Tuarégom stonásobok alebo dovoliť, aby ich Kaddafí popravil ako imperialistických okupantov. Takže päťsto.“

„Kurva, spolu to je tritisíc, kurva,“ nadával Knott. „Keby tie svine aspoň brali ruble.“

Dvaapolhodinový let prebehol v poriadku. Obstarožný Iljušin síce letel, ale dva vrtuľové motory v kabíne hučali ako vysávač pri uchu a Romanovi sa nepodarilo zdriemnuť si ani na minútu.

V Tamanrassete bol už dvakrát, v pokojnejších časoch. Mal rád túto metropolu severnej Sahary, mesto, kde sa čas zastavil niekde v minulom storočí a len autá, elektrické káble a taniere satelitov na tradičných hlinených hranatých domoch naznačovali skutočný letopočet. Oproti tomu, čo si pamätal, sa však mesto zmenilo.

Na uliciach hliadkovali vojaci a na každej križovatke stál obrnený transportér – BVP československej výroby. Pri bližšom pohľade bolo však vidieť, že hliadkujúci vojaci sa držali až neprirodzene blízko pri sebe a paranoidne obzerali za chrbát. Bévepečka boli pokryté špinou a pod jedným si Roman všimol mláku pravdepodobne čerstvého oleja. S týmto typom jazdil počas vojenskej služby a dobre vedel, že ak z vozidla, ktoré malo chránený motor a opancierovaný podvozok, vytekal olej, bolo na odpis. A prirodzene, všadeprítomné zelené a čierne popísané zástavy. Ľudia na neho pokrikovali nadávky a vyhrážky, no aspoňže nelietali kamene. Prešiel okolo policajnej hliadky, ktorej veliteľ si veľavýznamne odpľul k jeho nohám. Počas cesty z malého zaprášeného letiska až na policajné riaditeľstvo v centre nevidel ani jednu „bielu“ tvár. Cítil sa ako votrelec.

Policajný šéf sa volal neprekvapivo Mohamed. Tváril sa priateľsky, ponúkol Romanovi čaj a sťažoval sa na problémy – s prácou, rebelmi, hlupákmi z ministerstva, nedostatočným rozpočtom, hemoroidmi a druhou manželkou, ktorá trpí šikanou zo strany tej prvej. Zo spôsobu, akým o svojej prvej manželke Mohamed rozprával, Roman odhadoval, že tá dáma šikanuje aj jeho, a keby počula, čo hovorí, pravdepodobne by ho utĺkla papučou. Po polhodine stenania a ufkania sa policajt konečne dostal k jadru veci:

„Ospravedlňujem sa, išlo o chybu v papieroch, ale keď je raz niečo zapísané, nemôžeme človeka len tak prepustiť. Chýbali by správne dokumenty a najbližšia ministerská kontrola, bodaj by choleru dostali, by s nami vyrazila dvere. Musíme prerobiť papiere, veľa papierov,“ s nešťastným výrazom rozhodil rukami, „ale nemáme rozpočet, nemáme ľudí, nemá to kto spraviť. Inšalláh, do dvoch týždňov to snáď bude hotové, ale ktovie?“

Roman mu gestom platným všade na svete podal hrubú obálku. Peniaze rozdelil na niekoľko častí, nechcel hneď vybaliť všetko, čo mal so sebou. Doláre mal v dvadsať a päťdesiatkových bankovkách, väčší balík vyzerá vždy lepšie. „Ak by sme za spriatelený československý národ prispeli, mohli by ste najať niekoho, aby sa to vybavilo rýchlejšie?“

Policajtovi zasvietili oči a natiahol ruku. „Ach áno, to by bolo možné...“

„A keby ste ich najprv prepustili, hneď dnes, a vybavili papiere neskôr?“

Policajt nazrel do obálky. „Tisícpäťsto,“ povedal Roman. „Postačí to na nových zamestnancov?“ Odpoveďou mu bol široký úsmev a ponuka ďalšieho čaju.

„Nikam neletím,“ odsekol dvojmetrový geológ s postavou medveďa. „Bojím sa lietania a do žiadneho lietadla nesadnem.“

„Ani ja,“ pridal sa druhý. „Lietadlá sú nebezpečné. Vy si leťte, my pôjdeme autom.“ Traja ďalší geológovia súhlasne prikývli, len jeden sa neveriaco pozeral.

„Páni, súdruhovia, to nemyslíte vážne? Tu pán z veľvyslanectva prišiel, dostal nás z väzenia, priniesol letenky a vy chcete takto riskovať?“

„Ty, súdruh, už nič nehovor,“ odsekol ten s medveďou postavou a zaťal päste pripomínajúce dve chlpaté tehly. „O dva dni sa stretneme v Alžíri a ty budeš môcť podať hlásenie Štátnej bezpečnosti.“ Aha, tak toto bol „ten ich“ eštebák, domyslel si Roman.

„Ako sa chcete dostať do Alžíra?“

„Máme auto, našu terénnu Toyotu. Saharu poznáme a nestratíme sa. Za volantom sa budeme striedať a dorazíme raz-dva.“

Neveril im ani slovo a oni to vedeli. Nikdy nemali v pláne dôjsť do Alžíra. Roman odhadoval, že pôjdu na sever po In Salah, potom na západ k Bécharu a tam sa pokúsia vyhnúť pohraničiarom a prejsť do Maroka. Ak budú mať šťastie a nenarazia na rebelov alebo kaddafiovskú hliadku, ak sa v pohraničnej oblasti nestratia, ak ich armáda na mieste bez opýtania nezastrelí alebo nezatkne a nepošle do hlavného mesta, budú mať šancu.

„Tak v poriadku,“ odvetil. „Je to vaša voľba.“

Eštebák na neho neveriaco hľadel: „To nič nespravíte?“

Roman sa zarazil a opatrne natiahol ku geológom ruku. „Šťastnú cestu,“ povedal, „a šťastný nový život!“

Alois Knott nemal ďaleko od infarktu. „Ty si ich nechal len tak zdrhnúť?“ reval. „Kurva, vyslali sme ťa, aby si ich sem priviedol, nie vyexpedoval na západ, kurva fix, tebe už naozaj jebe?“

„Čo som mal robiť? Ak chceš silou presvedčiť piatich chlapov, ktorí posledný rok strávili v púšti a vedie ich kríženec gorily a Old Shatterhanda, nech sa páči, nabudúce môžeš ísť sám.“

„Kokot,“ odsekol Knott. Potom mu myšlienky poskočili o krok ďalej. „Peniaze vzal všetky? Bože, toto je prúser, Danilov nás zahluší.“

Vo svojom miniatúrnom byte vybral Roman tisícpäťsto dolárov, vložil ich do pokladničky a tú ukryl do dvojitého dna, ktoré sám vyrobil v šatníkovej skrini. Mal tam už vyše päťdesiatdvatisíc dolárov, v podstate bohatstvo. Nesledoval žiaden zvláštny úmysel, len sa riadil princípom, že nech bude akokoľvek dobre alebo zle, vždy je lepšie mať rezervu. Za päť rokov sa rezerva rozrástla na sumu, ktorú by ani celá jeho širšia rodina spolu nezarobila do konca života.

***

September 1989

S evakuáciou zahraničných pracovníkov sa rezidencia premenila na dočasnú ubytovňu. Armáda a polícia strážili len niekoľko hotelov v meste a ostatné boli vystavené hrozbe útoku pouličnej lúzy. Pracovníci nezostávali dlho, väčšinou len jednu či dve noci, kým prišiel na rad ich let, no i tak to diplomatom prevrátilo život hore nohami.

Ešte pre začiatkom evakuácie zvolal Danilov poradu. Stál pred nimi ako prísna učiteľka v triede a oni poslušne počúvali.

„V tejto situácii môžeme očakávať, že sa pokusy o útek stanú častejšími. Ľudia sú obeťami propagandy, tápajú v neistote, no nech sú ich motívy akékoľvek, tieto činy pôsobia demoralizujúco a za žiadnu cenu ich nemôžeme dopustiť.“ Od štátneho prepravcu prenajali zopár autobusov, vláda prepožičala niekoľko vojenských džípov aj s vojakmi a nimi zvážali pracovníkov do hlavného mesta. Používať vlastné vozidlá sa neodporúčalo a mimo oblastí pod kontrolou armády, čo znamenalo len hlavné aglomerácie, útoky neprestávali.

Okrem alžírskych vojakov, neprejavujúcich žiaden záujem o zdravie cudzincov, bol v každom autobuse predstaviteľ veľvyslanectva – a niekoľko ozbrojených Rusov, ktorých poskytol Danilov. Keď ľudia vystupovali v cieli, len s malými kuframi a strachom v tvári, pôsobilo to ako vykladanie väzenských transportov. Ozbrojení Rusi ani neskrývali, že ich úlohou nie je len chrániť, ale aj zaručiť, aby nikto ani nepomyslel na odmietnutie evakuácie. Niektorí však pomysleli.

Keď sa Tibor Király vrátil z Médey bledý ako vápno a z autobusu okrem neho a ozbrojencov nikto nevyšiel, pochopili, že stalo niečo zlé. Na druhý deň naložili Királyho prednostne do lietadla, ale predtým sa mu podarilo na chvíľu uniknúť pozornosti strážcov.

„Postrieľali ich,“ povedal zlomeným hlasom. Sedeli v suterénnom skladisku rezidencie, ako paródia na konšpirátorov z béčkového amerického filmu – Király, Tomasziewicz, Thoreaux, Jursák, Roman a Borisov, posledný dôležitejší bulharský úradník. „Odmietli odísť, jednoducho odmietli a tí vojaci, naši, teda ruskí, ich tlačili do autobusu násilím. Bránili sa, strhla sa bitka, jednému z Rusov vytrhli zbraň – a oni to do nich jednoducho nasypali. Všetkých päť rozstrieľali na mieste. Alžírčanom prikázali mŕtvoly vyhodiť za mestom, aby to vyzeralo ako práca rebelov. A potom...“ ťažko si vzdychol, „na chvíľu bolo vidieť, ako váhajú, či nemajú zastreliť aj mňa.“

Aj tí pracovníci, ktorí išli bez problémov, nechápali, čo sa deje, a najmä nevedeli, kam sa vlastne vracajú. Správy z médií, ak aj vôbec boli, si vzájomne odporovali. S nádejou sa obracali na diplomatov a kládli otázky, na ktoré nikto nemal jednoznačnú odpoveď: Strieľa sa u nás doma? Je tam revolúcia, kontrarevolúcia, vzbura, povstanie? Davy na uliciach naozaj vypaľujú a vraždia? Kto vlastne vládne? Je u nás doma v uliciach Červená armáda či iná armáda? A nevyslovená otázka – čo bude s nami?

***

„Ach mami, to je mi tak ľúto. Odkáž Helenkinej rodine moju úprimnú sústrasť.“

„Bol to následok tej bitky,“ plakala stará pani Jursáková do telefónu. „Umlátili ju na smrť a ani to neuviedli ako príčinu smrti. Napísali, že išlo o následok pádu na schodoch, ale ona nikde nespadla. Potom prišli milicionári, strašní chlapi, také primitívne balvany, celý deň nás držali zatvorených a kričali, že ak čo i len slovo povieme, tak zaplatíme. Ale čo mi už môžu, všakže?“

Jursák cítil strach svojej matky, ale mozog mu neprestával pracovať. O úradnom povolaní Ľudových milícií sa neobjavilo ani slovo, a keď sa priamo opýtal Prahy, odpoveďou bolo, že Milície sú len pomocné zbory Verejnej bezpečnosti a rozhodne nepôsobia samostatne. S dodatkom, že sa má venovať svojej práci, a nie klásť neprimerané otázky.

Niektoré veci však stále vzbudzovali nádej na zlepšenie. Či skôr niektorí muži, ako napríklad Michail Gorbačov – akoby si mladý generálny tajomník uvedomil, čo jeho snahy o uvoľnenie spôsobili, a vyrazil na okružnú cestu po Európe. Nezastavil sa ani na deň, lietal z jedného mesta do druhého, stretával sa s bežnými ľuďmi na ulici, v kaviarňach aj fabrikách. V košických železiarňach obedoval so zlievačmi, v Katowiciach sfáral do uhoľnej bane, v Lyone navštívil továreň vyrábajúcu Citroeny a riadil vysokozdvižný vozík. V Berlíne sa prešiel ulicami stále nesúcimi stopy po bombardovaní z druhej svetovej vojny. „Ich bin ein Berliner,“ povedal. „Toto mesto si vytrpelo viac, než si vieme predstaviť, a čas obviňovania sa dávno skončil. Teraz nie je čas revolúcií, burcovania davov ani plamenných prejavov. Je čas budovať a odmietnuť tých, ktorí volajú po prevratoch a borení svetového poriadku. Svet je plný nespravodlivosti a jedine tvrdou a poctivou prácou môžeme nespravodlivosť vykoreniť – každý z nás. Komunistická strana je to, čo nás spája a vedie napred. Preto sa nepýtajte, čo môže strana urobiť pre vás, ale pýtajte sa, čo môžete urobiť vy pre stranu.“

Druhým, ktorý dával vieru, bol paradoxne Vasiľ Biľak. Jeho verejné prejavy zostávali rovnako ťažkopádne ako vždy predtým a prezrádzali nízke vzdelanie, ktoré neprekryli ani desaťročia vo funkcii. Nemusel byť druhým Cicerom, mohol v televízii neobratne hovoriť o víťazstve marxizmu-leninizmu, no skutočné kroky ukazovali zmierlivosť. S Občianskou platformou neprestával vyjednávať, dokonca sa zdalo, že jej členov akceptuje ako takmer seberovných partnerov.

„Neveril by som mu,“ Claude Thoreaux bol od udalostí pri oslave pádu Bastily, ktoré takmer prerástli do revolúcie, a odkedy ho Danilov ponížil, len tieňom suverénneho elegána. „Gorbačovovi možno áno, ale stalinistu poznám na prvý pohľad. Váš Biľak je jeden z tých, proti ktorým sme bojovali a chceli zachrániť komunizmus. Chráni seba a bojí sa, že ak to nezvládne on, tak prídu Rusi a urobia poriadok, pričom odpracú aj jeho. A čo sa týka Gorbačova, povedz mi sám, čo hovoríš na toto…,“ na stôl hodil jeden z posledných výtlačkov La Liberté, novín exilových Francúzov. Vo francúzsku sa rozširovanie ilegálnych novín trestalo väzením. Nadpis hlavného článku a číslovka boli jednoznačné.

„37 000 zatknutých! I keby preháňali a číslo zdvojnásobili, je to predsa šialené. S Gorbim sa na verejnosti usmievajú a zatiaľ potajomky zatvárajú ľudí? Ako môžu zatknúť desaťtisíce bez toho, aby sme o tom ani my nevedeli, a kam ich dávajú?“

„Možno naozaj preháňajú,“ nadhodil Roman.

Thoreaux prikývol, „Máš pravdu. Možno. Ale niekoľko mojich známych zmizlo aj s rodinami. Možno sú len na dovolenke. Úspech tých demonštrácií a protestov ma desí.“

„Práve si ukázal, ako ich likvidujú a zatvárajú, nemala by ťa desiť skôr odpoveď?“

„Ty to nechápeš,“ Thoreaux mal sedemdesiat rokov a zažil viac než dosť. „Po druhej svetovej vojne získali Sovieti viac, než si ktokoľvek z nich vedel predstaviť. Mali predstavu o komunistickej revolúcii, ale jediné, čo vedeli, bolo dobíjať – ako mali budovať, keď pred vojnou za Stalina nezvládali ani vlastnú krajinu? Bola to dobrá idea, ale v rukách katastrofálne nekompetentných a brutálnych ničomníkov.“

„Predsa vidíš, že teraz je už iná doba a všetko sa zmenilo.“

„Prišlo to príliš skoro. Staré vedenia sú stále príliš silné, stále pred sebou vidia to obrovské víťazstvo a polovicu sveta, ktorá sa im klania. Zmenu zvonku komunizmus nikdy nepripustí, možná je jedine vnútorná evolúcia. Ak by za Stalina nedosiahli Rusi také úspechy, dnes by mali protesty šancu, ale teraz idú proti múru. Stará garda sa zatiaľ dosť nevyčerpala, ale zároveň stratili pôvodnú dynamiku a boja sa, ani si nevieš predstaviť, ako sa boja.“

„Boja sa neozbrojených demonštrantov?“

Thoreaux sa takmer hanblivo usmial: „Snažil som sa byť komunistickým intelektuálom a vidieť veci z iných pohľadov. Takže áno, boja sa nahnevanej ulice, ktorá ich môže zomlieť. Boja sa Rusov, ktorí ich môžu zomlieť. A váš Biľak sa určite bojí aj Ľudových milícií, ktoré ho môžu zomlieť.“

„To je ale dobré znamenie – práve zo strachu môžu ustúpiť.“

„Presne to si myslím. Kto je najväčšia hrozba pre politbyrá, aby práve im ustúpili? Naozaj si myslíš, že to sú davy na uliciach?“

***

Október 1989

Cítili sa ako vo vzduchoprázdne, otupeli zo správ o nepokojoch, zabíjaní a čakali, ani nevedeli, na čo presne.

Hamid Boudjerda zložil prezidentskú prísahu a pri inaugurácii sľúbil do troch mesiacov zorganizovať prezidentské voľby. Nasledoval ďalší výbuch násilností a diplomati opäť niekoľko dní radšej nevychádzali. Nedalo sa rozoznať, za čo a proti komu davy bojujú. Poslední pracovníci boli odvezení do svojich domovín a z Čechoslovákov utieklo len dvanásť. Dobrý výsledok. Po hektickej evakuácii nebolo nič na práci, tak prežívali zo dňa na deň a čakali.

***

„Ako si vôbec dostal toto miesto?“ smiala sa Diana, keď ošetrovala Romana. Čelo mal rozseknuté na desať centimetrov a krv sa z rany liala prúdom. „Si predsa šéf technického zabezpečenia a ty vezmeš do ruky hasák a skoro sa sám zabiješ.“

„Nie som inštalatér, ale kancelárska krysa,“ zahundral Roman. „Píšem objednávky a podpisujem ich.“

„Tak kde si dal rozum a prečo si išiel opravovať kanalizáciu?“

„Pretože tu už nikto nezostal. Celý technický personál pred dvoma týždňami odišiel, a kým sa dočkáme niekoho z miestnych, tak záchod prestane fungovať úplne a budeme chodiť na dvor, do diery v zemi. Nuž a trošku som spadol.“

Diana ho pobozkala na obväz. „Ešteže si nás zachránil a zostaneme civilizovaní,“ zasmiala sa. „Keď budeš nabudúce robiť niečo nebezpečnejšie než podpisovanie papierov, vezmi si radšej helmu.“

Po hodine boli stále v izbe, pri vypnutom svetle popíjali miestne červené víno – na moslimskú krajinu prekvapivo dobré.

„Táto neistota ma zabíja. Nevieme, čo bude zajtra tu ani doma.“

„Stále môžeme odísť,“ Roman si veľmi dobre uvedomoval, že ani sám nevie, čo presne chce. Dianu áno, ale kde, ako, za akých podmienok, v týchto otázkach tápal. „V Alžíri sa na loď nedostaneme a prejsť do Tenesu či Bejaie je teraz riziko. Pasy sú zamknuté u Jursáka, ale i keby sme prišli bez nich na španielske alebo švédske veľvyslanectvo, od dverí nás nevyhodia.“

„Chcem byť s tebou,“ pritúlila s k nemu. „Ale za cenu, že našim rodinám zničíme životy? Všetkým, veď vieš ako to chodí. Na strednú sa dostanú možno za kuchára, i to len ak bude mať niekto šťastie. Robiť skladníkov, nočných strážcov, bez nádeje na zmenu? Všetko im skazíme.“

„Druhá možnosť je vrátiť sa. Predsa len, doma je pokoj a ja môžem robiť aj obyčajného referenta niekde na Národnom výbore v Bruntále.“

„Bruntál? Majú tam vôbec elektrinu?“ rozosmiala sa Diana. „V lesoch sa budeme vyhýbať medveďom a ja budem na základnej škole učiť deti tých divokých domorodcov – myslíš, že tam ešte jedia Pražákov alebo už len mačky?“

„Že vraj už nie, ale neveril by som každej správe. Snáď nás nebudú nútiť obetovať pohanským bohom, to radšej prestúpim na Islam.“ Chvíľu sa smiali, potom Roman zvážnel. „K tej našej rezerve, ak ju budeme cez vekslákov rozmieňať pomaly a opatrne, bude to viac peňazí, než by sme kedy mohli potrebovať.“ O peniazoch Diana vedela a on ich bral ako spoločné, pre spoločnú budúcnosť.

„Dvojizbový byt v paneláku nám postačí.“

„Nie je to trošku málo?“

„Menej upratovania,“ pripomenula. „Kým tam bude vaňa, veľká posteľ a ešte väčšia knižnica, viac nebudem potrebovať. A teba.“

Vsunul jej ruky pod tričko a fúkol do vlasov. „Keď si ma ošetrila a zachránila pred smrťou vykrvácaním, musím sa ti nejak odvďačiť. Napríklad v naturáliách.“

Diana troma pohybmi zo seba zhodila oblečenie: „Bola to veľká rana a to ťa bude stáť veľa naturálií.“

***

Zachmúrený Jursák dorazil z už takmer nevyužívaného veľvyslanectva. „Poďte sem,“ povedal. „Dozvedel som sa, čo sa stalo s Paľom Myjavským. Neoficiálne prirodzene, ale je to od dobrého kamaráta, ktorý by mi neklamal ani nekecal neoverené hlúposti.“

„No čo?“ nevydržal Roman.

„Zatkli ho za protištátnu činnosť a sprisahanie,“ šľahol pohľadom po Knottovi. „Ty o tom nič nevieš, však? Čo si o ňom napísal do Prahy?“

„Kurva, čo? Ja?“ Ak eštebák prekvapenie hral, bol prvotriedny herec. „Čo si myslíš, že som ho potopil? A za čo vlastne? Veď ten bol tupý ako bedňa gitu, dokelu.“

„Takto o ňom nehovor. Bol to kamarát a kolega. Doriti, aj tvoj súdruh, zabudol si?“

„Ale ja nič neviem,“ ručal na oplátku Knott. „Nič, rozumieš? Nič som nepísal, veď na neho ani nebolo čo písať. Sám som zisťoval, kde zmizol, ale nikto mi nič nepovedal. Kurva, ste vy dvaja normálni?“

Pavol Myjavský mohol byť akýkoľvek, ale z protištátnej činnosti ho ťažko mohol niekto podozrievať. Nebol zlý, zákerný, intrigánsky, bol presne taký, ako ho Knott označil – jednoduchý. Vyštudovaný agronóm niekde z východného Slovenska, vďaka strane získal RSDr. a k diplomatickej kariére prišiel ako slepý k husliam. Po zopár nepodstatných postoch získal vďaka bratrancovi, vysokému funkcionárovi v ÚV KSS, miesto veľvyslanca v Alžírsku, na ktoré sa absolútne nehodil.

Po polhodine na slnku sa vždy spálil a každý jeho vstup do mora skončil popŕhlením od medúzy alebo ostňom morského ježka zabodnutým do nohy. Z cudzích jazykov hovoril iba lámanou ruštinou, v ktorej neskutočne zaťahoval, až pripomínala nejaký nový a rozhodne neslovanský jazyk. Aj jeho slovenčina bývala takmer nezrozumiteľná. Z ideologických školení si pamätal zopár poučiek, ale vedecký komunizmus mu bol rovnako vzdialený ako kvantová fyzika. Mýlil si Mali s Mauritániu, nepamätal si mená a pozície diplomatov, vlastne jeho rozlišovacia schopnosť sa končila pri rozdeľovaní na belochov a černochov. Na druhej strane vydržal celú noc piť a hrať mariáš či kanastu. Jeho domáca slivovica bola legendou až po Tunis a takmer mala na svedomí talianskeho veľvyslanca, ktorý po dvanástich štamprlíkoch skončil v nemocnici. Robil výborné halušky s kapustou, v borovicových lesoch okolo mesta zbieral hríby, ktoré sušil na chodbách veľvyslanectva a privádzal zamestnancov do zúfalstva. Nenávidel chrobáky väčšie ako lienka, kuskus, každodenné zvolávanie na modlitbu a miloval svoju ženu Anku, pôvodne krajčírku zo Šale, korpulentnú dámu rovnakého razenia ako on sám. Prekvapivo nevyrobil žiadne faux-pas, jeho nezrozumiteľný prejav, pevné nervy a kúzla tlmočníkov dokázali odfiltrovať všetko, čo by nepochybne spôsobilo tucty diplomatických roztržiek.

„Ahoj chlapi, ja som Paľo,“ povedal, keď vystúpil z lietadla a podal im mozoľnatú ruku. „Práve som prvýkrát v Afrike a je to super!“.

Nie, Paľo Myjavský rozhodne nebol človekom schopným podvratnej činnosti.

„Odviezli ho niekam do Ruska. Nové nariadenie, protištátne živly idú do Sajuzu a tam ich riešia oni.“

„Nič som nevedel,“ Knottovi sa viditeľne triasli ruky. „Nechápete, dopiči, že my sme tu nuly? Nikoho nezaujímame, všetko o nás vedia, ako si ulievame prachy, rodinám domov prevážame blbosti, oni na to kašlú. Vari si myslíte, že ja som tu nejaký superšpión? Dohliadam na bandu bezvýznamných núl, ktoré kašlú na komunizmus a zaujíma ich len, ako si trhnúť stodolárovku alebo do koho, kurvafix, zasunúť. Ak by sme robili niečo podozrivé, tak by nám zakrútili krkom, a nie naši, ale Danilov. Chápete to, doriti? Ani keby som chcel, tak na Myjavského nebolo absolútne nič!“

Roman to pochopil. Knott sa zľakol, o to viac, že i keď neznamenal veľa, predsa len bol súčasťou ŠtB, privilegovanej skupiny, ktorá stanovovala pravidlá – rovnako ako aj diplomati, pre ktorých mnohé obmedzenia neplatili. Teraz však ruka strany, štátu, ani nevedel koho, dopadla na absolútne nemožnú osobu. Myjavského, ktorý si snáď ako jediný neulial ani tú stodolárovku. Myjavského, ktorý skončil v nejakej ruskej base, a ktovie, či niekto vlastne vedel, z akého dôvodu. Keď nebol proti nezmyselnému úderu imúnny veľvyslanec, tak kto potom?

„Jeho deti a žena? Vieme o nich niečo“?

„Žena sedí s ním a deti neviem. Možno ich dali k rodine, možno do detského domova.“

***

Ku koncu mesiaca už nezostával v Alžírsku žiaden z vyslaných pracovníkov a veľvyslanectvá fungovali s minimálnym stavom. Nikomu to neprekážalo, beztak sa nekonali žiadne udalosti, ktoré by si vyžadovali diplomatickú prítomnosť.

***

November 1989

Prvého novembra odstúpil Michail Gorbačov z funkcie. V prejave sa kajal, vyslovil tvrdú sebakritiku a priznal prehnanú ambicióznosť, ktorá viedla k nesprávnym rozhodnutiam. Ospravedlnil sa za odklonenie od myšlienok marxizmu-leninizmu, čo viedlo k chaosu v spriatelených štátoch, za čo prijal plnú zodpovednosť. Za jeho nástupcu bol jednohlasne zvolený Vladimír Krjučkov.

„Šéf KGB,“ poznamenal Knott. „Možno dá do poriadku to, čo Míša rozjebal.“ Bol obed a Knott už triezvel z rannej opitosti. Odkedy sa dozvedeli o Myjavskom, takmer s nikým sa nerozprával, nevychádzal zo svojho bytu a pil ešte viac než kedykoľvek predtým. „Alebo to pôjde do sračiek, tak ako celý tento svet,“ dodal.

***

Piateho novembra zabili Václava Havla.

Prvé zmätené správy priniesla neprekvapivo francúzska TVFR1. Najprv nebolo jasné, čo sa vlastne stalo. Havel aj celé vedenie Občianskej platformy sa v posledných mesiacoch stali súčasťou československej politickej scény a prezident Biľak, i keď bez zjavného nadšenia, opakoval, že národ potrebuje pokoj na prácu, a nie rozbroje.

Až na druhý deň priniesla televízia stanovisko vlády a jediný záber – rozostavaný panelák, z balkóna na druhom poschodí viseli tri postavy, jedna z nich mala na hrudi pripnutý papier s nápisom: „Smrť fašistom.“ Tváre sa dali rozoznať dostatočne dobre – Havel, Kovarčík a Jurczak, vedúce postavy Občianskej platformy.

Reportéri TVFR1 sa snažili pýtať na názor ľudí v pražských uliciach, ale každý sa len bez slova odvracal. Potom sa pred kameru pretlačil milicionár s dôstojníckymi výložkami.

„Bola to revolučná spravodlivosť, a nech to urobil ktokoľvek, zaslúži si medailu za odvahu a statočnosť.“

„Takže neviete, kto to urobil? Podľa vyjadrenia vlády išlo o zločin šialencov...“

Milicionár prerušil reportérku prudkým gestom. „My sme to boli,“ povedal po krátkom zaváhaní.

Reportérka zalapala po dychu: „Počkajte...vy? Ale ako...“

„My,“ milicionár pozeral priamo do kamery, „ozbrojená päsť robotníckej triedy udrela na nepriateľov národa. A tam, kde vláda nemiestne ustupovala fašistom, nastúpila vyššia spravodlivosť. Revolučná spravodlivosť. Verte nám, že tu sa to nekončí a krv imperialistov a ich agentov potečie prúdom, história je na našej strane.“

Niekto potichu vzlykol.

***

Desiateho novembra presiakla do správ informácia o bitke medzi alžírsko-lýbijskými silami a Kaddafího armádou niekde v púšti. Revolučný vodca triumfoval a vládne armády porazil na hlavu. Neoficiálne sa hovorilo o tom, že polovica vládnych jednotiek zbehla k saharskej armáde. Ešte neoverenejšie správy tvrdili, že na strane porazených bola aj tisícka sovietskych výsadkárov a špeciálnych jednotiek, ktoré mali poskytovať podporu. Po víťazstve oznámil Kaddafí vytvorenie Revolučnej islamskej republiky Maghreb.

Pokiaľ ide o vraždu vedenia Občianskej platformy, československá vláda stále trvala na pôvodnom vyjadrení o útoku neznámych páchateľov, po ktorých sa pátra a budú potrestaní. Prezident Biľak vyhlásil november za Mesiac národnej jednoty a vyjadril presvedčenie, že robotnícka trieda vedená komunistickou stranou zvládne akúkoľvek výzvu.

***

Dvanásteho novembra pri samovražednom útoku a za cenu stoviek mŕtvych ovládli vzbúrenci armádne väzenie v Constantine a Masúd Ramdane sa dostal na slobodu. V ten istý deň v rozhlasovom vysielaní oznámil pričlenenie Alžírska k Revolučnej islamskej republike Maghreb.

Dva dni na to dosiahla Kaddafího armáda čeliaca len minimálnemu odporu púštny Laghouat, sotva štyristo kilometrov južne od Alžíra.

Prezident Hamid Boudjerda sa údajne ukrýval na neznámom mieste a sovietska stredomorská flotila zdvihla kotvy.

Pätnásteho novembra vybuchol pred veľvyslanectvom ZSSR automobil naplnený výbušninami. Danilov prežil útok bez zranenia, vraj dokonca aj osobne so samopalom v ruke pomohol zahnať teroristov. Deň na to nasledovali útoky na zastupiteľstvá Poľska, Holandska, USA a Japonska, všetky našťastie už vyprázdnené.

Masúd Ramdane oznámil, že Hamid Boujderda bol zastrelený na úteku z krajiny: „Zomrel ako pes, pretože psom slúžil.“

Európania, Američania, všetci cudzinci sa snažili dostať preč za každú cenu a akýmkoľvek spôsobom. Kaddafího jednotky sa dostali päťdesiat kilometrov od hlavného mesta a únikových ciest ubúdalo. Československá vláda odklonila lietadlo ČSA, pôvodne letiace do Grécka – dohodnutá evakuácia pre posledných Čechoslovákov, Poliakov a Maďarov.

„Nepôjdeme s vami,“ Andrzej Tomaszievicz hovoril potichu, no rozhodne. Bol už večer a do vlhkej vône blízkeho mora sa miešal ťažký zápach z požiarov v meste. „Nevrátime sa a nepôjdeme s vami. Doma vládnu Rusi, nič dobrého tam nikoho nečaká.“

„Ako chcete odísť?“ namietol Roman. „Tí Rusi nás síce chránia, ale nedovolia vám len tak opustiť komplex. Kam pôjdete? V meste takmer nikto nezostal.“

Barbara pokrútila hlavou: „Vy neviete to, čo my, nemôžeme sa vrátiť. Tam vonku sa strieľa, ale nie všade. Vždy sme si poradili, poradíme si aj teraz. A čo ty, Claude, nejdeš s nami?“

„Vraciam sa,“ odpovedal Francúz. „Ten chaos doma raz skončí a potom ma tam budú potrebovať. Ale ďakujem, priatelia.“

Objali sa a pobozkali na líca mokré od sĺz.

Andrzej s Barbarou to spravili tak, ako hovorili – sadli to konzulárneho Peugeotu a vyrazili k železnej bráne komplexu. Strážnik sa postavil pred auto, gestikuloval a odmietal bránu otvoriť. Dvaja ďalší neisto stáli obďaleč a samopalmi mierili na automobil. Andrzej zacúval a plnou rýchlosťou vyrazil k bráne, strážnik len v poslednej chvíli stihol uskočiť. Ťažké vráta sa pod nárazom zakývali a jedno krídlo takmer vypadlo z pántov. Andrzej opäť zacúval a vyštartoval dopredu. Strážnik, ktorý takmer unikol zrážke, sa opäť vrhol pred auto, tentoraz však nemal šťastie a zaznel tupý zvuk kovu narážajúceho o telo.

Dvojica strážnikov na okamih skamenela – ale len na sekundu, potom začali strieľať na stojaci Peugeot. Každý z jednej strany, smerom na miesto vodiča a spolujazdca, dávku za dávkou.

Šestnásť posledných obyvateľov komplexu stálo dvadsať krokov od nich. Streľba utíchla a aj v šere bolo vidieť, ako spod dverí vyteká na piesok krv.

***

17. november 1989

Prvé slabé dunenie Roman v spánku nezaregistroval, pri druhom vyskočil z postele. To neboli výstrely ručných zbraní, ale delostreľba a tanky. Kaddafí. Vystrelil k Dianinmu bytu, mal to len niekoľko metrov cez chodbu.

Kým Diana nemala druhú rannú kávu, bývala bežne nepoužiteľná, zakopávajúca o vlastné nohy a vrážajúca do stien, teraz však stála uprostred izby úplne prebudená a sústredená. „Čo tu robíš?“ vykríkla.

„Vonku sa bojuje, prišiel som ti pomôcť…“

„Nepotrebujem pomôcť, došľaka! Ty sa bež zbaliť!“ Už bola oblečená a v ruke držala cestovnú tašku.

Roman sa zbalil ani nie za desať minút, tých niekoľko najdôležitejších vecí mal pripravených v turistickom ruksaku. Doláre vložil do podšívky, predpokladal, že ak vôbec, doma budú colníci najskôr hľadať ideologicky škodlivé materiály, a nie bankovky.

Za úsvitu pre nich prišla dodávka obchodov OFLA, ešte pred niekoľkými dňami rozvážajúca zeleninu – nenápadná, aby nevzbudila pozornosť. Riadil Bulhar Christo Saterov, dosť tmavý na to, aby vyzeral ako Arab. Ostatní si sadli na špinavú podlahu do uzatvoreného priestoru. Z mesta nevideli nič, len počuli – občas výkriky, vzdialené výstrely, Christove nadávky.

Dostať sa do cieľa trvalo štyri hodiny. Letisko Houari Boumediena vyzeralo ako vojenský tábor – obkolesené tankami a obrnenými vozidlami. Pomaly kľučkovali pomedzi betónové zátarasy, na každom kontrolnom bode museli zaplatiť – staré zvyky pretrvávali, v mieri aj vojne.

„Lietadlo priletí na obed,“ oznámil unavene Jursák, keď zistil, ako sa veci majú. Bol to babylon, tisícky ľudí sa tlačili jeden cez druhého, ťažký vzduch sa takmer nedal dýchať.

Na obed lietadlo nepriletelo a na letisku prestali fungovať záchody. V núdzi si ľudia uľavovali, kde sa dalo, a zápach vnútri i vonku bol neznesiteľný. Z mesta správy neprichádzali, no zvuky bojov a stúpajúce stĺpy dymu sa nedali ignorovať.

Hektický odchod z rezidencie očakávali a každý mal v príručnej batožine zabalenú vodu a jedlo, no na niečo zabudli. Trafiku a všetky stánky s občerstvením vyrabovali už pred niekoľkými dňami a Romanovi trvalo hodinu, kým našiel asi dvanásťročného chlapca, ktorý predával cigarety. Pýtal desať dolárov za krabičku Marlboriek. Roman kúpil kartón.

O piatej nemali ani lietadlo, ani informácie o tom, kde sa nachádza. V prístave sa vraj zrazil trajekt s nákladnou loďou, v meste padol parlament a prezidentský palác, teraz už bez prezidenta. Rusi strážiaci Boudjerdu vraj mesto opustili so stredomorskou flotilou hneď po smrti hlavy štátu. Danilov asi odišiel s nimi, nikto to nevedel presne. Paniku vyvolala fáma o samovražedných atentátnikoch medzi ľuďmi, ale našťastie bola planá. Lietadlá pristávali a odlietali, davy sa tlačili a tí, čo nemali potrebné dokumenty, mávali zväzkami bankoviek, aby ich niekto zobral. Ktokoľvek a kamkoľvek. V teple a dusne niektorí omdlievali a zostávali ležať bez záujmu okolia, odstrkovaní a pošliapavaní, do toho všetkého sa ozýval plač detí a nárek a výkriky dospelých. Miestami sa strhli bitky.

„Kde je Knott?“ opýtal sa niekto. Eštebáka už hodnú chvíľu nikto nevidel.

„Možno pije dakde v ústraní alebo ho ušliapali. Chýba vari niekomu?“

„Možno zmizol,“ povedal Roman. „Natlačil sa do prvého lietadla smerom na západ a podarilo sa mu posádku presvedčiť, že je dôležitý špión, a oni ho vzali.“ Pohľadom našiel Dianu. „Nie, láska,“ ledva pohla perami a pokrútila hlavou, „my nie.“

O siedmej lietadlo ČSA stále nepriletelo, ale vraj už krúžilo a čakalo na povolenie pristáť. Toto im za popoludnie povedali už trikrát.

„Veď to je Národní třída,“ vykríkol Jursák. „Tam, v televízii.“ Nad barom, teraz už prázdnym, a policami pokrytými črepinami, bolo spustených niekoľko televízií – alžírska a tuniská štátna stanica, panislamský Al Manar, dokonca aj americká CNN a TVFR1. Na Francúzoch bola Praha. V hurhaji nepočuli ani slovo, no obraz si spliesť nemohli.

„Čo sa to tam preboha deje?“ Najprv zábery na Václavské námestie plné ľudí nesúcich transparenty a potom Národní. „Ďalšia demonštrácia? Naozaj im to nestačilo?“

Na Národnej triede bol dav ľudí, tisíce, možno desaťtisíce, zapĺňali bulvár po dĺžke snáď dvoch kilometrov. Nad hlavami mali československé vlajky, nápisy na transparentoch sa nedali prečítať, ich myšlienka sa ale odhadnúť dala. Po stranách a najmä v prednej časti, pred čelom zástupu, stáli bezpečnostné sily, biele prilby boli rozoznateľné aj na zrniacej obrazovke. Za ozbrojencami parkovali tmavé, oblé monštrá. Tanky a obrnené transportéry, uvedomil si Roman. Podľa ťažko rozoznateľných znakov sa našťastie zdalo, že nie sú sovietske, chýbali im červené hviezdy.

„Neviete niekto, čo sa tam deje?“ Nikto netušil. Televízny štáb mal vyvýšené miesto, Národní zaberal z vrchu a podarilo sa im obraz priblížiť tak, že niektoré heslá mohli prečítať. 200, Sloboda, Havel, Nechceme násilie, Nie násiliu, Nežiť v klamstve, Nie vrahom, Spravodlivosť. Medzi ozbrojencami a demonštrantmi bol voľný priestor so zapálenými sviečkami, rozoznať dokázali len malé mihotajúce bodky.

„Máme tu lietadlo!“ Urban so sebou ťahal vystrašene sa tváriaceho muža v pilotnej uniforme. „Máme tu naše lietadlo! Rýchlo, do polhodiny musíme byť vo vzduchu.“

Predierali sa masou, držali svoje skromné kufre a obrazovku nechali za sebou.

Roman zastavil Dianu a spýtavo na ňu pozrel: „Máme poslednú šancu.“

„Bojím sa, veľmi sa bojím, ale toto zvládneme.“

„Takže malý panelákový byt v akejkoľvek diere? Spolu?“

Chytila ho pevne za ruku a pokúsila sa usmiať: „Spolu.“

Do lietadla dobehli bez akejkoľvek kontroly, prázdne miesta zaplnili ľudia z letiska, obaja piloti pri vstupných dverách vyberali peniaze, bankovky si pchali do vreciek. Jursák bez opýtania otvoril skrinku s nápojmi a vybral niekoľko fliaš. Otvoril vodku, napil sa priamo z fľaše a poslal ju ďalej. To už sedeli na miestach a alkohol zaberal.

Christo Saterov mal so sebou malú prenosnú televíziu na batérie, zobrali mu ju a po chvíli naladili Francúzov, stále vysielajúcich z Prahy. Na malej, ani nie dlaň širokej čiernobielej obrazovke nebolo vidieť detaily, ale scéna sa zmenila.

Biele helmy ozbrojencov zreteľne svietili a postupovali vpred k demonštrantom, tlačili na nich a oni cúvali. Kamera opäť zaostrila a videli obušky dopadajúce na hlavy a ramená protestujúcich, niektorých za nohy vyťahovali z davu a ťahali po zemi.

Ľudia ustupovali sto metrov, dvesto, tristo, potom sa pohyb zastavil. Nerozhodný stav trval ani nie minútu – a masa vyrazila dopredu. Za okamih sa preliala cez pohotovostný pluk a biele prilby zmizli, zmietol ich príliv, na obrazovke pripomínajúci zhluky kociek v odtieňoch šedej. Príliv sa valil vpred, smerom k poslednému zástupu bielych prílb nastúpenému pred tankami.

Televízia stále nemala zvuk, len šumenie, a v prvom okamihu nepostrehli, čo sa vlastne stalo. Čelo postupujúcej demonštrácie akoby niekto vymazal, šedé kocky sa stratili, za nimi ďalšie a ďalšie. Pri hlavniach tankov a transportérov sa objavili takmer nepostrehnuteľné záblesky.

„Oni ich strieľajú,“ Roman otvoril ústa, ale nedokázal vydať ani slovo. Záblesky na tankoch nemizli a dav sa otočil, demoštranti utekali, narazili na bezpečnostný kordón po stranách ulice a streľba neprestávala. Reportéri kričali niečo nezrozumiteľné, tanky sa pohli dopredu, už museli prechádzať po telách padlých a blikanie hlavní guľometov neprestávalo. Časť demonštrantov unikla do bočných ulíc, ale preplnený bulvár nedával veľa šancí. Telá padali ako klasy.

Diana zatínala Romanovi nechty do predlaktia a lapala po dychu. Roman si spomenul na Thoreauxa, večne oscilujúceho medzi nadšeným komunizmom a znechutením z moskovskej politiky. Na to, čo hovoril o Biľakovi a celom politbyre, že urobia čokoľvek, aby nemuseli volať na pomoc Sovietov – čokoľvek. A ako vravel, že ak sa raz začne revolučná brutalita, tak nie je na výber, brutalita musí trvať a ničiť nepriateľov, skutočných aj imaginárnych, až kým sa postupne sama nevyčerpá. Po zopár rokoch, niekedy desaťročiach, sa ukrutnosti zmiernia. Možno. Niekedy sa opäť vrátia a beštia znovu ožije.

Na zemi už museli ležať stovky tiel, tanky ich drvili a vytrvalo postupovali.

Za oknom lietadla horel Alžír. Na okamih, krátky, ale stále postrehnuteľný, premkol Romana pocit, že občianska vojna, fanatici, Kaddafí, to všetko dávalo väčšiu nádej na život, než miesto, ktoré stále označoval ako „domov“.

Lietadlo začalo rolovať po dráhe.

Katarína Pivarčiová:

Buď nežná!

O autorke:

Katarína Pivarčiová je pyšná mama dvoch detí a dvoch romantických knižiek (Láska zvoní vždy dvakrát a Sedem dôkazov, že ťa skutočne miluje). Autorka mnohých fantasy poviedok, ktoré nájdete v rôznych zákutiach internetu, ale aj v nejakých tých zborníkoch. Asi najväčší úspech zožala jej poviedka Slovenský Stalingrad, ktorá získala cenu poroty v Cene Fantázie 2012. Práve pre jej skúsenosť s previazaním slovenských historických reálií s fantasy sme ju pozvali aj do nášho zborníka.

Rimavská Sobota, 1976

„Pre živého Boha! To je čo za hnus?“

Emil Kapusta, predseda roľníckeho družstva v Rimavskej Sobote, ovoňal postrek na kukuricu. Od smradu sa mu zježili fúzy. Erika D11. Úplná novinka, ktorá údajne zničí až 98 percent buriny a dokonca podporí rast kukurice.

„Janko! Pôjdeš s tým ty? Musím migať domov, Vlasta má ZRPŠ.“

Spod traktora vyliezol Janko Žilka. Emil sa naňho zaškeril. Mal toho chlapca rád. Roboty sa nebál, do strany vstúpil hneď, ako sa dalo. Taký zať by sa mu veru páčil. Časom mu aj tie vyrážky na tvári zmiznú, aj telo chudé ako trieska trochu zmužnie. Mal by sa s Vlastou porozprávať. O dva mesiace bude maturovať, bude súca na vydaj.

„Jasné, súdruh predseda, idem rovno na to.“

Janko vyskočil na traktor, naštartoval. Mašina sa pomaly posúvala smerom ku kukuričnému poľu. Emil čakal, že sa jej z líšt začne púšťať postrek. Nič sa však nedialo. Na tvári sa mu objavil tieň.

„Čert aby to vzal,“ zafrflal a vydal sa smerom k traktoru.

Janko už zoskočil z kabínky, práve otváral príklop na nádrži.

„Zaseklo sa to!“ zakričal mladík, schytil lištu a nahnevane ňou zamykal. Vtedy sa ako zázrakom rúrky uvoľnili a pokryli úbohého Janka priesvitnou tekutinou od hlavy až po päty.

Janko zaklial ako pohan, Emil pridal do kroku.

Kliatby sa začali meniť na nárek. Padol na zem a začal sa po nej váľať, akoby mal telo v ohni.

„Pomoc! Panebože, rata!“ zavolal Emil a bežal za mládencom, až mu pupok nadskakoval. Vyhýbal sa výmoľom a jarkom. Dopadol na kolená vedľa Janka. Dotkol sa jeho ramena, zatriasol ním.

Janko však nevnímal. Oči mal vyvrátené k nebesiam, prudko dychčal. Emil ucítil na dlani pálenie. Pozrel dole, ruka, ktorou držal Janka, mu celá sčervenala. Preľakol sa a utrel si ju do nohavíc. Pálenie však neprestávalo. Šírilo sa po predlaktí vyššie a vyššie. Emil Kapusta, predseda družstva v Rimavskej Sobote, milovník českého piva a krásnych žien, začal kričať. Vreskot začuli jeho kolegovia. Pribehli im na pomoc. To však už Emil Kapusta nevedel. Naposledy vydýchol len dve minúty po tom, ako sa dotkol svojho nádejného zaťka.

***

Moskva, 1976

Janko sa potácal na hranici vedomia a nočnej mory. Keď bdel, bolelo to, keď spal, bolelo to ešte viac. Spaľoval ho oheň, túžil po vode. Sníval o tom, že sa ponorí do chladných vôd jazera. Hlavu mu zaleje voda, ale on nezatvorí oči. Bude sa dívať do tej nekonečnej zelene a vychutnávať si chlad. Myšlienky na vodu ho rozplakali. Slzy ho pálili na lícach. Chcel si ich utrieť, ale nepodarilo sa mu zodvihnúť ruku.

„Vodu!“ zamrmlal.

Ktosi mu do úst vložil slamku a on dychtivo pil. Najlepšia voda, akú kedy pil. Stekala mu dole hrdlom a tíšila plamene. Napokon počul už len srkanie. Nádoba bola prázdna.

„Ešte...“ povedal svojmu záhadnému dobrodincovi.

„Oddýchnite si, súdruh Žilka. Nemôžete vypiť toľko naraz, príde vám zle,“ odpovedal mu starostlivý ženský hlas.

Poslúchol. Nič iné mu neostávalo.

Trvalo mu niekoľko ďalších hodín, kým nazbieral dosť síl na to, aby otvoril oči. Bol v nemocnici. Ale prečo? Myseľ mal akúsi lenivú, spomalenú. Izba mala tri lôžka, on v nej však ležal sám. Na oknách viseli ťažké závesy, ktoré dovnútra neprepúšťali svetlo. Na nočnom stolíku svietila malá stolová lampa. Trasúcou sa rukou zazvonil na zvonček nad posteľou. O chvíľu sa na chodbe ozvali rýchle kroky. Dvere na izbe sa otvorili a vošiel kozmonaut.

Áno, žena, ktorá vošla do jeho izby, mala na sebe skafander. Okamžite si spomenul na Valentínu Tereškovovú, prvú sovietsku kozmonautku. Mysľou mu prebehlo množstvo iracionálnych možností, prečo je v nemocnici a prečo je pri ňom prvá sovietska kozmonautka. Každá ho vydesila.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa so stiahnutým hrdlom.

„Nemusíte sa ničoho báť,“ povedala Valentína so silným ruským prízvukom a čarovne sa naňho usmiala, „mali ste malú nehodu. Nespomínate si? Chceli ste striekať kukuricu na traktore. Bohužiaľ, namočili ste sa do chemikálie. Museli sme vás prijať u nás v nemocnici… Ale nebojte sa, budete v poriadku. Máte len niekoľko popálenín, čoskoro sa zahoja.“

Spomínal si na tú bolesť. Bol tam aj Emil, nie? Pribehol mu na pomoc. V ušiach mu znel jeho krik.

„Bol tam so mnou aj Emil Kapusta. Je v poriadku?“ spýtal sa.

Valentíne nervózne zašklbalo v oku. Alebo si to len nahováral? V ďalšom okamihu sa naňho sladko usmievala.

„O tom ja nič neviem. Do moskovskej nemocnice sme prijali len vás.“

Janko sa oprel o lakte a pozrel sa smerom k oknu. Závesy mu však bránili vo výhľade.

„Čo? Som v Moskve?“

Na chodbe sa ozvali ďalšie kroky a dvere na izbe sa opäť otvorili. Janko zazrel za dverami niekoľko ozbrojených vojakov.

„Už sa prebral?“ spýtal sa muž po rusky.

Janko mu rozumel. Bol pilným žiakom a z ruštiny mával vždy jednotky.

Muž vošiel. Nemal skafander, ale len obyčajné menčestrové sako a tesiláky. Janko mu hádal vek okolo päťdesiatky.

„Áno, už je hore, súdruh. Nechám vás osamote,“ povedala Valentína a potichu za sebou zatvorila dvere.

„Gavoríš pa rusky?“ spýtal sa ho muž.

Janko len prikývol.

„Volám sa Sergej Merkulov,“ povedal muž v tesilákoch.

Jankovi bolo to meno povedomé. Mozog sa však ešte stále poriadne nenaštartoval.

„Ach… Dobrý deň, ja sa volám Jano Žilka. Môžete mi, prosím, povedať, čo sa stalo so súdruhom Emilom Kapustom?“

Merkulov sa zamračil, nad obočím sa mu vytvorila prísna čiara.

„Viete, kto som?“ spýtal sa muž zlovestne.

Janko si nerozhodne poškrabal hlavu.

„No,… áno. Vraveli ste, že sa voláte súdruh Sergej Merkulov.“

Merkulov si povzdychol, vzal do ruky stoličku a obkročmo si na ňu sadol.

„Som šéf Výboru štátnej bezpečnosti,“ povedal Merkulov.

Šéf KGB? Jankovi sa zatmelo pred očami. Prečo ho do nemocnice prišiel navštíviť takýto človek? Čo sa stalo?

„Prečo ste za mnou prišli?“ spýtal sa Janko celkom potichu.

„Na vašom družstve sa stala hrozná nehoda, súdruh Žilka. Herbicíd Erika D11 sa k vám dostal omylom. V tej nádobe bol toxický odpad z Dimitrovky, ktorý smeroval na likvidáciu. Uisťujem vás, že ľudia, ktorí sú za to zodpovední, budú niesť následky.“

„Budem v poriadku?“ spýtal sa Janko a pokúsil sa zodvihnúť ruku. Až teraz si uvedomil, že ju má pripútanú k posteli. Začal panikáriť.

„Budete v poriadku. Máte telo pokryté pľuzgiermi, ale to sa vám čoskoro zahojí.“

„Ale prečo som pripútaný?“ spýtal sa neprirodzene vysokým hlasom Janko. „Prečo neprídete bližšie? Prečo mala sestrička oblečený skafander? Odpovedzte mi, prosím.“

„Ako som už povedal, zasiahla vás toxická látka. Na tele máte popáleniny a vaša koža… stále vyžaruje toxíny. Absorbovala tú látku a sama sa stala toxickou. Ste v opatere tých najlepších vedcov a lekárov.

Na hrudi cítil akúsi ťažobu. Dlávila ho, dýchal, lapal po vzduchu, ale ten sa mu do pľúc nedostával.

„Čo sa stalo s Emilom Kapustom?“ dostal zo seba.

„Bohužiaľ, neprežil to. Zabila ho konská dávka toxínov vyžarujúca z vášho tela.“

Chlapec na posteli sa začal zvíjať. Krútil sa, snažil sa uvoľniť putá. Do izby vbehla sestrička v skafandri. Sklonila sa k mladému mužovi, ruku v rukavici mu položila na čelo.

„Bude to v poriadku, Janko, počuješ? Nebola to tvoja chyba,“ šepkala mu do ucha a snažila sa mu aj cez rukavicu poskytnúť akúsi útechu.

Janko sa díval na miesto, kde sa ho dotýkala jej dlaň ukrytá v oranžovej rukavici. Konečne pochopil, prečo má na sebe skafander.

„Čo by sa stalo, ak by ste sa ma dotkli? Umreli by ste ako Emil?“ povedal plačlivo.

Valentína ho pustila, ustúpila niekoľko krokov dozadu. Do zorného uhla mu vošiel vážny Sergej.

„Pravdepodobne by umrela, áno. Nevieme to zatiaľ celkom presne odhadnúť. Naši vedci predpokladajú, že časom bude vaša toxicita klesať a raz sa možno budete môcť opäť dotýkať živých bytostí.“

„Ale… čo budem robiť? Pracujem na družstve, starám sa o kravy a prasatá. Keď sa ich dotknem, tiež umrú, nemám pravdu?“

„Janko, chlapče. Ty sa už naspäť nevrátiš. Bolo by obrovským plytvaním, ak by si ostal pracovať na družstve. Všetci tvoji známi si myslia, že si umrel. A to je dobre. Aspoň ťa nik nemôže obviniť zo smrti súdruha Kapustu. Čo by si povedal na to, keby si začal pracovať pre nás? Každý deň by si nasadzoval život za svoju domovinu. Bojoval by si proti nepriateľovi zo západu, proti zvrátenému kapitalizmu. A vykúpil by si sa. Tisíckrát by si Emilovi ten dlh splatil. Čo na to povieš, Janko?“

Janko neodpovedal. V hlave mal prázdno.

***

Sibír, 1977

Začali s myšami. Dotkol sa ich na pol sekundy malíčkom. Malíček ešte ani neodtiahol a srdce hlodavca prestalo byť. Postupne k nemu prinášali väčšie zvieratá. Psy umierali do minúty, kone vydržali skoro pol hodinu. S každým mŕtvym zvieraťom v ňom narastala hrôza. Sergej mu povedal, že Emil bol jediný človek, ktorý počas toho incidentu na družstve prišiel o život. Janko čoskoro pochopil, že to bola len milosrdná lož. Ako dlho trvalo zdravotníkom, kým pochopili, že sa ho nemôžu dotýkať? A čo ďalší jeho kolegovia z družstva? Koľkí sa mu pokúsili pomôcť?

Chcel sa na to Sergeja opýtať, ale nikdy nenašiel odvahu.

Janko sa postavil, zapol si zips na nohaviciach. Olovenú nádobu hermeticky uzatvoril a podišiel k umývadlu. Dôsledne si začal umývať ruky v plastových rukaviciach. Vzal do ruky nádobu so svojou stolicou a vyšiel z toalety. Nesmel vykonávať potrebu do bežného záchoda. Jeho výlučky by zamorili odpadové vody.

Janko odovzdal nádobu vedeckej pracovníčke, tá sa len uškrnula a odniesla ju bohviekam. Povedali mu, že olovené nádobky zakopávajú hlboko do zeme, aby ich nikdy nikto nemohol nájsť.

Opatrnosť sa stala nemennou súčasťou jeho života. Nemohol si dovoliť ani najmenšiu chybičku, inak okolo neho umierali ľudia.

Nosieval na ústach rúško, pretože stačilo, že zakašľal, a jeho sliny rozptýlené po miestnosti mohli zabiť jeho spoločníkov. Bol to úbohý život. Chýbal mu Emil, chýbala mu Vlasta. Nikdy by si to nepriznal, ale pomaly mu začínal chýbať už aj jeho otec.

Sergej mu sľúbil, že to už nebude trvať dlho. Ešte chvíľu a bude dostatočne vyškolený na to, aby začal pracovať v teréne.

Moskvu opustil po niekoľkých mesiacoch. Lietadlom sa presunul na vojenskú základňu na Sibíri. Pripojil sa k výcvikovej jednotke vojakov, učil sa strieľať, prežiť v divočine. Každý deň mával hodinu angličtiny. Jeho učiteľka bola nadlho jedinou osobou, ktorá sa s ním rozprávala.

Po niekoľkých zúfalých, osamelých týždňoch spoznal muža, ktorý mu bol podobný.

***

Dvere na jeho izbe sa otvorili a dovnútra vošiel Merkulov v sprievode akéhosi chlapa. Janko ho nepoznal. Odhadoval, že už má na krku päťdesiatku. Vyzeral však veľmi dobre. Telo samý sval, vlasy celkom krátke. Odrazu bola miestnosť akási preplnená.

„Som Rudolf. Rudolf Lipanský,“ povedal neznámy muž po slovensky a natiahol k Jankovi pravicu.

Janko bol prekvapený, málokto mu podával ruku. Napriek tomu, že mal rukavicu a dával si skutočne pozor, ľudia sa ho stránili. Váhavo natiahol pravicu. Rudolf ju pevne zovrel.

„To je dotyk chlapa? Pevne zovri tú päsť, nie ako mŕtva ryba!“ zahučal na neho Lipanský.

„Prepáčte ja… volám sa Ján Žilka, teší ma.“

„Viem. Od dnešného dňa si mojím kolegom, Ján.“

Janko sa spýtavo otočil na Merkulova. Ten sa len usmial a prikývol.

„Je to tak, súdruh Žilka. Čaká ťa tvoja prvá práca pre Sovietsky zväz. Nemusíš sa ničoho obávať. Rudo je skúsený vojak, nič ti nehrozí. Budete spolupracovať na misii v Afganistane.“

„Čo sa stalo v Afganistane?“ spýtal sa Janko.

„Sovietsky zväz mu vyhlásil vojnu,“ precedil pomedzi zuby Rudo.

„Afganistan… To je v Afrike?“ spýtal sa zaujatý Janko. Uvažoval, či v tej krajine žijú slony. Chcel by ich vidieť na vlastné oči.

Merkulov na neho pozrel s pohŕdavým úškrnom.

„Nie. To je v Ázii, súdruh Žilka. Súdruh Lipanský ťa oboznámi so situáciou.”

Merkulov za sebou zatvoril dvere. Rudolf hodil na stôl akési dokumenty.

„V Afganistane zvíťazil v minuloročných voľbách istý Núr Muhamman Tarákí. Tarákí bol podporovaný Sovietskym zväzom, snažil sa v krajine nastoliť komunizmus. Jeho snahy zmaril Hafizulláh Amín. Využil Tarákího cestu na Kubu a naplánoval prevrat. Keď sa Tarákí vrátil domov, zavraždili ho v spánku. Aktuálne teda vládne Amín, v krajine sa bojuje. Sovietsky zväz sa rozhodol, že v tejto situácii je nutné vojensky zasiahnuť. Budeme potrebovať každú ruku, ktorá nám pomôže opäť nastoliť poriadok.“

Janko prikývol, vedel, čo je jeho povinnosť.

„Rátajte so mnou, súdruh.“

***

Kábul, 1979

V Kábule na jeho prekvapenie nebolo vôbec teplo. Chladný vietor mu podfukoval vojenský kabát, nohy mu omŕzali. Sedelo okolo neho ďalších päťdesiat chlapov. Každý z nich bol od neho v bezpečnej vzdialenosti. Zatiaľ nevedel, čo sa bude diať, nikto sa neobťažoval prezradiť mu to. Vedel len jediné. Prišli sem zabiť Hafizulláha Amína. Na kopci pred nimi stál nádherný palác Tádž Beg. Údajne v ňom býval aj so svojou rodinou samotný Amín. Sídlo bolo obklopené po zuby ozbrojenými vojakmi, Janko dokonca zahliadol tanky. Rozmýšľal, čo bude jeho úlohou. Bude sa plaziť bojovým poľom a nenápadne, odzadu, zabíjať vojakov? Vyčistí súdruhom vojakom cestu k Amínovi? Tá predstava sa mu veľmi nepáčila, ale pre dobro krajiny by to ochotne urobil.

Blížil sa k nemu Rudolf Lipanský. Potešil sa, že vidí známu tvár. Možno sa mu podarí zistiť, čo od neho očakávajú.

„Chcel som sa opýtať...“ začal Janko.

Rudolf mu hodil do lona olovenú nádobu. Zabolelo to.

„Tu sa mi, prosím, vyser.“

„Čo?“ vyšlo z neho.

Rudolf si povzdychol.

„Nemám čas tancovať okolo teba ako Merkulov. Jednoducho potrebujem tvoje hovná. Alebo aspoň šťanky. Je to dokonalý jed, ktorý zabíja rýchlo a čisto, neexistuje naň protijed a Amíci zatiaľ netušia, čo je to za látku. Snažili sme sa používať priamo jed z Dimitrovky, v ktorom si sa vykúpal, ale na ten už majú protijed. Ja tomu veľmi nerozumiem, ale vraj keď to prejde tvojím telom, tak je to nevystopovateľné, kapišto? Bohužiaľ, účinkuje len dvadsaťštyri hodín, potom toxíny vyprchajú. Preto si tu, Jano. Aby si sa, s prepáčením, vysral do tejto nádobky. My to primiešame Amídovi do jedla a môžeme frčať domov.“

Janko nevedel nájsť slová. V skutočnosti nevedel nájsť ani svoj mozog. Rudolfovo vysvetlenie ho zanechalo v totálnom šoku. Starší muž sa na neho chvíľu díval, potom mu ho asi prišlo ľúto. Chytil ho za rameno a jemne ho odviedol za neďaleký krík.

„Tu budeš mať súkromie. Potom mi to dones, budem v stane.“

Janko stiahol gate a začal pracovať pre milovaný Sovietsky zväz.

***

Obklopovala ho tma, oči však mal doširoka otvorené. V hlave sa mu prevaľovali spomienky na domov. Sníval o dotykoch. O maminých rukách, ktoré mu strapatili vlasy. O Vlastiných nesmelých bozkoch, o otcových výchovných fackách. Bruškami prstov ľavej ruky si prechádzal po pokožke a predstavoval si, že tie prsty nepatria jemu. Po tele sa mu rozsypali zimomriavky. Pritiahol si perinu až k brade a otočil sa k stene. Poschodová posteľ zavŕzgala. Na druhom poschodí však nebol nik, komu by to prekážalo. Spával celkom sám, v malej kutici na kraji komplexu. Ďaleko od ďalších vojakov, ďaleko od akejkoľvek živej duše.

Napokon to už nevydržal. Odhodil prikrývku a vyšiel na chodbu. Základňa bola navonok tichá. Vedel, že je to len zdanie, mnohí súdruhovia aj teraz poctivo pracovali na strážení svetového mieru.

Ucítil dym z cigarety a nasledoval svoj nos. Dostal neodolateľnú chuť na šluk. Stačil by jeden. Potiahnuť, obaliť myseľ do dymu a upokojiť dušu.

Na schodisku sedela akási skrútená postava. V prstoch držala žiariace svetielko.

„Zdrastvuj,“ povedal Janko a ostal nerozhodne stáť niekoľko metrov od neho.

„Á, súdruh Žilka, nedá sa ti spať?“ prehodil zjavne pripitý hlas v slovenčine.

Rudo Lipanský. Janko nerozhodne zastal. Dúfal, že na schodoch nájde niekoho, koho nepozná. Anonymného človeka, s ktorým by sa mohol podeliť o cigaretu. S Rudom však čas rozhodne tráviť nechcel. Bol opakovaným svedkom jeho potupy.

Zamieril naspäť do postele. Na tento rozhovor nemal vôbec náladu.

„Nedáš si cigaru? Doniesol som ich priamo z Kuby, keď sme z Fidela urobili prezidenta.“

Rudo k nemu natiahol ruku, držal v nej čerstvo zapálenú cigaru.

„Nie… ja nemôžem, potom by ste si ju už nemohli dať… Veď viete,“ povedal v rozpakoch.

„Á, ser na to, ber. Mám ešte jednu.“

„Takéto som ešte nefajčil,“ povedal Janko a vtiahol dym do pľúc. Rozkašľal sa. Bola sakramentsky silná.

Rudo sa rozrehotal.

„Píše, čo?“

Janko prikývol, opakom dlane si pretrel slziace oči.

Rudo si vložil do úst druhú cigaru, škrtol zápalkou. Tá sa mu však zlomila napoly. Sírová palička ťukla na dlážku.

„Do riti!“ precedil Rudo kútikom úst. „To bola posledná.“

Natiahol pažu, špičkou prsta sa dotkol horiaceho konca Jankovej cigary. V tom okamihu sa rozsvietila špička aj tej jeho. Len tak. Ako keď kúzelník vytiahne z klobúka zajaca.

„Ako ste to urobili?“ spýtal sa Janko s bázňou.

Rudolf sa usmial a potiahol si z cigary.

„To neviem ani ja, ani najlepší Merkulovi vedci. Jednoducho cezo mňa prúdi energia. Ak sa jednou rukou chytím zásuvky a druhou lampy, lampa sa rozsvieti. Som ako podrbaný elektrický kábel.“

„A elektrina vás nepokope?“

„Nie. Nikdy sa mi nič nestalo. A môžeš mi tykať. Som Rudo.“

Chvíľu v tichosti sedeli vedľa seba, vychutnávali si lahodné cigary.

„Ako sa ti to stalo, Rudo?“ spýtal sa po dlhom váhaní Janko.

Rudo najskôr neodpovedal. Janko mal strach, že mu ani neodpovie. Že sa mu vysmeje a pošle ho kade ľahšie. Napokon však Rudo začal rozprávať:

„Môj otec mal továreň na výrobu topánok. Začínal ako obyčajný šuster, ale vypracoval sa. Pred vojnou zamestnával viac než stovku ľudí. Za vojny mu továreň vzali Nemci, posledné mesiace vojny prežil vo väzení. Po vojne podnik znárodnili komunisti. Mal som vtedy sedemnásť rokov.“

Rudo vstal, urobil niekoľko nervóznych krokov po chodbe.

„Otec utiekol, mňa na hraniciach chytili. Odsúdili ma za velezradu a za rozvracanie republiky. Šiel som do Jáchymova. V tých časoch tam posielali všetkých. Vieš, kde to je?“

„V Čechách?“ spýtal sa Janko, prekvapený z tejto lekcie zemepisu.

„Neďaleko hraníc s Nemeckom. Je tam baňa, ťaží sa tam urán. Urobili zo mňa baníka. Kopal som rudu, hrdlačil celé dni. Ľudia tam umierali od vyčerpania, zabíjal ich všadeprítomný prach a choroby. Mnohých po odpracovaní trestu prepustili, ale domov odchádzali zlomení ľudia.“

Rudo vytiahol zo zadného vrecka kovovú ploskačku. Priložil ju k perám a odpil si niekoľko dúškov.

„Nebol som príkladný väzeň. Po čase ma prevelili do takzvanej veže smrti. Tam sme na mlynských kameňoch drvili uránovú rudu. Všetci sme vedeli, že je to nebezpečné. O rakovine a chorobách z ožiarenia sa vtedy veľa nehovorilo, ale čosi sa šuškalo. Chlapi tam umierali jeden za druhým. Len ja som žil. Dokonca som sa cítil čoraz silnejší. Niekedy vtedy som zistil, že dokážem z uránu čerpať silu a presmerovať ju kamkoľvek chcem. Najskôr som si na nej len ohrieval ruky, časom som zvládol zohriať vodu na čaj. Napokon som dokázal absorbovať aj iné typy energií. Elektrickú, chemickú, tepelnú. A vtedy za mnou prišla KGB a ponúkla mi prácu.“

„Existuje viac takých ľudí? Ako ty a ja?“

„Spočítal by si ich na dvoch rukách. Číňania majú babu s mimoriadnym sluchom. Je to naša najlepšia špiónka. Američania majú vraj chlapíka, ktorý je nesmrteľný. Na Kamčatke žije nejaký Rus, ktorý má silu ako Herkules. Tajná služba ho už dávno chcela zverbovať, ale poslal ich kade ľahšie. Jeden Francúz vraj dokáže rozpoznať každú odrodu vína, ktorú ochutná. Ale to asi nie je veľmi použiteľné. V Kongu žije akási ženská, ktorá vie, kedy príde búrka. Určite ich je viac, ale nie o každom KGB vie.“

„V Československu sme až dvaja?“ spýtal sa Janko prekvapene.

Rudo sa uškrnul.

„Hej, predstav si to. Takí sme svetoví.“

„To je teda fakt výhra,“ povedal Janko s iróniou.

Rudo ho chápavo potľapkal po chrbte.

„Neboj sa, časom si zvykneš.“

***

Dni sa mu zlievali do jedného celku. Cez deň trénoval. Pripojil sa k bežnej jednotke a každé ráno si s nimi zabehol desať kilometrov. To bola teória. V skutočnosti po piatich kilometroch vypľúval dušu. Ale zlepšoval sa každým dňom. Učil sa používať strelné zbrane. Večer, keď nemohol zaspať, vykradol sa z izby a popíjal s Rudom. Väčšinou mlčali. Niekedy naopak spomínali. Na Slovensko. Na bryndzové halušky a lekvárové šišky.

Ak bolo potrebné, sadol do lietadla a vyrazil na akciu. Jeho úloha sa nezmenila, nič väčšie mu zatiaľ nezverili. Liezlo mu to na nervy. Chcel skutočnú akciu, nechcel byť len sraľo.

A to bol aj dôvod, prečo nervózne prešľapoval pred Merkulovou kanceláriou. Chcel sa spýtať, kedy bude môcť skutočne bojovať. Natiahol ruku, chcel zaklopať. Vtom však zvnútra začul akési nahnevané hlasy.

„… nesnaž sa mi nahovoriť, že je to náhoda, doriti!“

Bol to Rudo. Merkulov mu čosi odpovedal, Janko však nerozumel slovám. Neodolal. Priložil ucho k dverám.

„… samozrejme, že je to náhoda. Dúfam, že mi nechceš naznačiť, že s tým niečo máme.“

„Tak ako mi vysvetlíš, že je už tretí zo Slovenska? Po celom svete žije desať takýchto ľudí a na Slovensku sa objavili traja? Tomu neverím.“

„Možno to je preto, že zapíjate bryndzu borovičkou. Ja neviem.“

„Nerob zo mňa vola, Sergej. Chcete si na Slovensku vypestovať armádu vojakov.“

„A keby sme aj chceli… Čo s tým chceš urobiť ty, Rudko? Rob si svoju robotu a buď rád, že si rád.“

„Sledujem ťa,“ zavrčal Rudo.

„Ja teba tiež. A sledujem aj ju. Tak si dávaj pozor na jazyk.“

Janko začul rýchle kroky. Blížili sa k dverám. Vyplašene sa rozbehol chodbou smerom do kantíny.

Toho večera mu oficiálne predstavili Vojtecha, farára z Hubovej. Dokázal sa vznášať niekoľko centimetrov nad zemou. Možno by zvládol aj viac, ale bál sa výšok. Vojaci sa rehotali, že sa podobá na Ježiša, že môže chodiť po vode. Vojtech sa smial málokedy.

Postupne pribudli aj ďalší. V apríli prišiel učiteľ z Maďarska, ktorého hlas dokázal trhať bubienky. V máji rumunská herečka, ktorá sa dokázala zmeniť na kohokoľvek, s kým sa vyspala. Merkulov z nich urobil tím. Tím, ktorý mal zaistiť, že komunizmus bude čoskoro vo všetkých krajinách sveta.

***

Snažil sa nevšímať si úškrny ostatných vojakov. Vedel, že sa mu posmievajú. Trvalo to už niekoľko mesiacov, v podstate od ich prvej akcie. Bolo to také ponižujúce. Oni boli skutoční vojaci. On bol… sraľo.

„Čo mladý, už si sa dnes vykakal?“ opýtal sa ho Marat, nabúchaný ostreľovač z Kazachstanu.

Tváril sa, že ho nevidí, ďalej sa venoval krupicovej kaši. Nenávidel spoločné jedlá.

„Odpovedaj mi, keď sa ťa pýtam! Zadok si si utrel? Vy v Československu máte asi fajnové rite, čo?“

Sklonil hlavu. Neznášal konflikty. V bruchu však pocítil chladný závan zúrivosti. Prehltol britkú odpoveď a rozvážne si vložil do úst ďalšiu lyžicu.

Marata jeho mlčanie ešte viac vyprovokovalo. Postavil sa, nohou odkopol stoličku. Tri kroky a bol pri ňom.

„Čo mi neodpovedáš, zasran? Pozri sa mi do očí, buzerant!“

Miska s kašou plachtila vzduchom. Narazila do Maratovho čela, jej obsah mu stiekol po tvári. V ďalšom okamihu mu do nosa narazila Jankova bagandža. Kosti v nose zachrupčali. Marat zaskučal.

Janko doňho narazil ramenom, vojak sa zvalil na zem ako podťatý kazašský smrek. Mládenec naňho skočil, chodidlom mu dupol na krk. Pol roka intenzívneho tréningu sa vyplatilo.

„Tak… Akú smrť si vyberieš, Marat? Opľujem ťa? Oštím? Môžem ťa aj pobozkať, ak by si veľmi chcel.“

Vyškeril na zdeseného protivníka zuby.

„Stačí jeden dotyk, Marat, a do piatich minút klopeš na nebeskú bránu.“

Marat čosi zachrčal, Janko sa k nemu sklonil bližšie.

Odrazu na Marata vystrekol prúd krvi a Janka prekvapila akási zvláštna bolesť. Akoby mu ramenom prešla železná päsť. Marat sa rozkričal. Tvár sa mu skrivila hrôzou. Janko sa snažil rozoznať slová. Kazaštinu neovládal.

Ktosi ho chytil pod pazuchy a ťahal dozadu. Dopadol na zem. Chcel povedať au, ale v ústach mal hrozné sucho.

Otočil hlavu, zbadal Lajosa, učiteľa z Maďarska. Bol tam aj Rudo, Janko videl, že zúri. Namieril prsty na chlapíka s pištoľou. Vlasy mu začali horieť, pištoľ dopadla na dlážku.

„Zavolajte lekára!“ kričal Lajos.

Jeho hlas im nepríjemne rezonoval v ušiach. Napriek tomu ho nik nepočúval. Vojaci sa vrhli na Ruda. Jeden z nich ho ovalil stoličkou po hlave. Rudo klesol na zem, rukou si držal hlavu. Ktosi hodil bundu na horiaceho muža. Jeho nárek trhal uši.

„Nechutná tlupa zvierat! Netvori! Mali by ste byť v cirkuse, a nie v armáde!“ kričal statný Rus, na ktorého meno si Janko nevedel spomenúť.

„Stačí! Okamžite prestaňte, lebo vás všetkých postavím k múru!“

Do kantíny vošiel Merkulov. Jeho autoritatívny hlas okamžite ukončil bitku.

„Kto to začal?“

Všetky oči sa upreli na Marata. Marat však už na to nemohol nič povedať. Jankova krv mu doslova vyžrala dieru do hlavy. Jankovi sa z toho pohľadu zatočila hlava. V krku ucítil kyselinu. Stúpala mu vyššie a vyššie, až sa neudržal. Natrávená kaša skončila na dlážke.

„Lipanský, Žilka, na ošetrovňu. Toho chumaja, čo strieľal, by som najradšej nechal skapať. Nevadí. Vezmite ho niekto. Treba ho ošetriť. Hýbte sa!“

Rudo ho podoprel, pomohol mu na nohy.

“Nie, počkaj, veď krvácam,” šepkal zhrozený Janko.

“Dávam bacha,” povedal Rudo a pevne ho držal za nezranenú ruku.

Janko kráčal viac menej sám. Lajos šiel za nimi, pridal sa aj Merkulov. Vyšli z kantíny. Pred dverami sa takmer zrazili s Merkulovom číslo dva.

Na moment sa na neho nechápavo dívali. Potom to Lajosovi došlo.

„Ježiš, Ata, s Merkulovom?“

Opäť čiernovlasá Ata pokrčila ramenom, urobila ladný krok k Merkulovi. Naklonila sa k jeho uchu.

„Choď tam, Sergej. Tí hlupáci na nás práve zaútočili. Môžeš byť rád, že sme z nich neurobili fašírky.“

Zamračený Merkulov vošiel do kantíny.

„Bude zúriť,“ povedal Rudo.

Ata pokrčila ramenami.

„Nebude, má pre mňa slabosť,“ povedala s istou dávkou pýchy.

O chvíľu vyletel Merkulov z jedálne a spakruky vpálil Ate facku. Ženu prekvapila prudkosť úderu, padla na zem.

„Už-nikdy-viac-to-neurob,rozumieš?“

Každé slovo podporil kopancom do žalúdka. Janko nechápal, prečo jej nepomohli. Prečo sa na to len v tichosti dívali. Rudo ho držal okolo pása, Lajos stál vedľa neho biely ako papier. Keď Merkulov odišiel, Lajos sa rozbehol k Ate a vzal ju do náručia. Rozplakala sa mu do rukáva.

***

Dni sa menili na týždne, týždne na mesiace. Vojaci si už viac na Janka netrúfli. Vysmievali sa mu aj naďalej, ale ostali len pri jalových rečiach.

Stali sa z nich skutoční priatelia. Rudo, Lajos, Ata a Vojtech. Na schodoch sa už nestretával len s Rudom, chodili tam všetci. Smiali sa a rozprávali a fajčili jednu od druhej. Ata bola koketa. Mala síce už takmer štyridsať, ale sršala z nej živočíšnosť. Lajos bol učenec, dejepisár, básnil o veľkom Maďarsku a túžil po návrate starých dobrých čias. Vojtech nefajčil, nepil, nenadával. Mal rád filozofické debaty, v ktorých im zas a znovu dokazoval, že Boh musí existovať.

Janko uvažoval, prečo tu vlastne sú. Prečo bojujú za Sovietsky zväz, keď by každý z nich chcel byť niekde celkom inde. Nemal však odvahu pýtať sa.

„Zajtra odchádzam. Chcú, aby som sa infiltrovala do Bieleho domu,“ povedala Ata a odpila si z gruzínskeho koňaku.

„Len aby ťa tá Amerika nezlákala,“ povedal Rudo.

Ata očervenela a udrela Ruda do ramena.

„Čože? Prečo to hovoríš? Samozrejme, že má nezláka. Viem, kam patrím.“

Ata sa nikdy netajila tým, že obdivovala Stalina a myšlienky komunizmu jej boli veľmi blízke. Janko s ňou v tom na sto percent súhlasil. Predstava spoločnosti, v ktorej sú si všetci rovní, ho fascinovala. Už pochopil, že spôsob boja nebol vždy celkom čistý, ale účel svätil prostriedky.

„Amerika je hniezdom dekadencie a frivolnosti. Určite sa tam budeš cítiť ako doma,“ prehodil Lajos.

„V tomto ohľade sa cítim doma kdekoľvek na svete. Prasatá žijú všade,“ prehodila sucho Ata.

Rudovi skrivilo kútiky. Lajos a Ata sa vždy doberali. Lajosa to ku koketnej Ate zjavne ťahalo.

„Budem sa za teba modliť,“ povedal Vojtech potichu.

„To nemusíš, Vojtech. Mňa Boh nemá veľmi rád,“ odvetila mu žena s ľahkosťou.

„Niekedy môžeš mať pocit, že na teba zabudol, ale nie je to tak. Skrýva sa v každom úsmeve, v každom prívetivom slove iných ľudí. A tak, ako je tu on pre nás, musíme tu byť aj my preňho. Musíme konať tak, aby na nás bol pyšný. Musíme sa postaviť neprávosti, aj keby sme mali priniesť tú najväčšiu obeť.“

Janko z jeho slov dostal pocit, že ani nepatria im. Zdalo sa, že Vojtech sa snaží presvedčiť sám seba. Nikto mu neodpovedal, a tak jeho slová ostali visieť medzi nimi ako balóny plné jedu.

Vojtech zodvihol hlavu, oči sa mu leskli.

„Je neskoro. Ospravedlňte ma, idem do postele.“

Vykĺzol na chodbu ako vánok. Osameli a onemeli.

Vojtecha našli o niekoľko týždňov ráno v kantíne. Visel na ventilátore. Okolo krku mal utiahnutý kožený opasok.

Ata sa už nikdy nevrátila. Ostala na skazenom západe.

***

Kábul, 1983

„Súdruh Žilka, usmejte sa trochu! Nech sa vás naši diváci neboja.“

Janko poslúchol a zahľadel sa do kamery. Usmievala sa na neho mladá bruneta s mikrofónom.

„Povedzte nám, aká bola vaša najťažšia misia?“

Janko sa nadýchol a odverklíkoval naučený príbeh.

Geroji. Tak ich teraz volali. Padlo rozhodnutie, že ich nadprirodzené sily by mohli byť motiváciou aj pre bežných ľudí. Napísali o nich knihu, natočili niekoľko ich akcií. Ľudia ich milovali. Vyrobili podľa nich dokonca aj igráčikov. Janko mal toho so svojou podobou vyloženého na poličke. Bol pre neho symbolom toho, akú veľkú zodpovednosť má voči obyčajným ľuďom.

„Najťažšia misia bola pre mňa hneď tá prvá. Priznám sa, mal som veľký strach. Našťastie mám priateľov, na ktorých sa vždy môžem spoľahnúť,“ povedal.

Neboli to jeho slová, napriek tomu však boli pravdivé. Keď sa konečne Merkulov rozhodol, že ho nasadia do Afganistanu, klepal sa od strachu.

„Budem tam s tebou, chlapče,“ sľúbil mu Rudo a vtisol mu do ruky ploskačku. Janko sa hltavo napil, akoby mu ohnivá voda mala dodať odvahu. Nedodala, ešte viac sa roztriasol.

Mal zabíjať ľudí. Už zajtra. Špehovia vypátrali akúsi partizánsku skupinu skrývajúcu sa v jaskyni neďaleko Kábulu. Na druhý deň tam mali nabehnúť a pozabíjať všetko živé.

„Aké je to zabiť človeka?“ spýtal sa Janko.

Rudo sa chrapľavo rozosmial.

„Ty to predsa vieš. Zanechal si už za sebou mnoho mŕtvych.“

Z tých slov ho zamrazilo. Rudo mal pravdu. Zabil Emila, Marata a množstvo ďalších, ktorí požili jed z jeho výlučkov.

„Teraz to bude iné. Teraz to bude naozaj,“ zašepkal, oči otvorené dokorán.

„Nebojíš sa zabíjania. Bojíš sa boja. A toho sa nemusíš. Máš silu, akú nemá žiaden tvoj protivník. Budem stáť vedľa teba. Keby sa niečo zvrtlo, bude tam aj Lajos. Zaspieva im svoju áriu a ľahnú popolom.“

Rudo nakoniec nemal pravdu. Zabíjanie bolo hrozné. Ani po tých rokoch si nezvykol. Vyhasnuté oči mužov, ale aj žien ho prenasledovali v snoch.

***

„Aké to je, byť tak ďaleko od domova?“

Prekvapene zažmurkal a odohnal spomienky. Premýšľal, akú odpoveď mu Merkulov pripravil. Nevedel si spomenúť.

„Ja… vlastne už ani neviem. Kedysi som cítil zlosť, ale teraz ju nahradila už len prázdnota. Ľudia okolo mňa umierajú a ja už nedokážem nič cítiť,“ povedal.

Mladá novinárka prekvapene zodvihla obočie a nervózne si odkašlala.

„Súdruh Žilka, toto nebudeme môcť použiť. Nedostali ste od nás papiere s odpoveďami?“

Pozrel sa na ňu a po prvýkrát ju skutočne videl. Krátke upravené nechty, módna trvalá, lodičky na podpätkoch. Dokonalá reportérka. On už o sebe dávno pochyboval. Nevedel, či dokáže byť dokonalý.

„Som trochu unavený. Môžeme to preložiť na zajtra?“ opýtal sa a nečakal na odpoveď.

Po prašnej ceste zamieril k základni. Mal chuť na chladenú desiatku, ale tá bola v Afganistane nedostatkovým tovarom. Pobehovali okolo neho po zuby ozbrojení vojaci a s rešpektom sa mu zdravili. Vo dverách sa takmer zrazil s Rudom.

Zamrmlal ospravedlnenie a nevenoval mu ani pohľad. Bolo to zvláštne.

„Kam ideš?“ spýtal sa Janko.

Rudo sa zastavil.

„Mám nejakú robotu. Nič vážne. Do večera som späť.“

Neznel nervózne ani vystrašene. Znel úplne normálne a to nebolo správne. Za bežných okolností by mu povedal, nech si svoje otázky strčí do zadku. Nenamáhal by sa s odpoveďou.

Za Rudom sa zatvorili dvere. Janko napočítal do desať. Potom sa vykradol za ním. Zahliadol ho, ako sa blíži k ostnatému plotu, ktorý oddeľoval ich základňu od divočiny. Rudo strčil ruku do vrecka. Janko ho už poznal, vedel, že tam skrýva vysokovýkonnú batériu. Dotkol sa plota, pletivo sa pod jeho dlaňami roztavilo. Preliezol dierou. Janko ho o niekoľko okamihov napodobnil. Mierili do hôr.

Vstúpil do riedkeho lesíka. Zastavil a načúval. Šum lesa mu pripomenul domov. Prstami sa dotkol ihličia statnej borovice. V nose zacítil vôňu živice. Začul aj Ruda. Bol celkom neďaleko, s niekým sa rozprával. Prikrčil sa a slimačím tempom sa zakrádal za hlasmi.

„Pán Lipanský, nemám pre vás dobré správy.“

Mužský hlas rozprával po anglicky. Jankovi sa zježili na hlave všetky chlpy.

„Zlé správy sú lepšie ako žiadne správy. Hovorte.“

„Vaša dcéra, Karolína Lipanská, už nežije. Narodila sa v roku 1954 v nemocnici v Jáchymove. Jej mama Helena umrela pri pôrode. Karolína žila u svojich starých rodičov. Vo veku šiestich rokov jej bola diagnostikovaná leukémia. Umrela o rok neskôr. Pochovaná je vedľa svojej mamy, na cintoríne v Jáchymove. Je mi to ľúto.“

Rudo čosi zašepkal. Janko mu nerozumel.

„Klamal vám, pane. Vaša dcéra už nežije. Nemusíte tu ostávať. Je to na vás. Spojené štáty americké vám rady poskytnú azyl.“

„Ja… potrebujem čas,“ povedal Rudo.

„Samozrejme, čokoľvek si budete priať. Ak však túžite po pomste, najlepšie je vychutnať si ju studenú. Možno by bolo najlepšie, keby ste ostali v sovietskej armáde a pomohli nám ju rozložiť… takpovediac zvnútra.“

„Budem o tom premýšľať.“

„Presne o týždeň vás tu budem čakať… Toto je pre vás.“

Janko počul odchádzajúce kroky. V lese sa čoskoro rozhostilo úplné ticho. Uvažoval, čo má robiť. Jednou z možností bolo vrátiť sa na základňu a tváriť sa, že nič nepočul. Alebo mohol ísť rovno za Merkulovom a o všetkom mu povedať. Vedel, že tá možnosť je správna, napriek tomu sa mu priečilo nabonzovať kamaráta. Napokon sa rozhodol celkom inak.

***

„Odídeš do Ameriky, alebo sa z teba stane špión?“

Rudo sa strhol. Pomaly, opatrne sa otočil. Pravú ruku si podvedome strčil do vrecka. V ľavej držal akýsi papier.

„Nechaj tú batériu na pokoji. Nechcem sa biť.“

Rudo neochotne vybral dlaň z vrecka. Obe ruky zodvihol do vzduchu v geste rezignácie.

„Vysvetlím ti to,“ povedal starší muž potichu.

„Budeš musieť,“ odvetil Janko tvrdo.

Rudo k nemu natiahol ruku s akýmsi papierom.

„V tomto hrobe je pochovaná Karolínka, moja dcéra. Jej mamu som spoznal v Jáchymove. Pracovala so mnou v bani, nebola väzňom, len jednou z mnohých žien, ktoré si v tom pekle chceli zarobiť na živobytie. Zamilovali sme sa do seba a napokon sme sa aj zobrali. Nedokázal som pred svetom utajiť svoje schopnosti, vtedy som ich ešte nevedel celkom ovládať. Ľudia si o mne šepkali, že viem čarovať, že som bosorák. Čoskoro za mnou prišiel agent ŠTB a dal mi ponuku, ktorá sa neodmieta. Buď s nimi budem spolupracovať, alebo zabijú moju manželku spolu s nenarodeným dieťaťom. Asi vieš, čo som si vybral. Čoskoro si pre mňa prišla samotná KGB a vzali ma do Ruska.“

„Merkulov?“

„Nie. Sergej bol vtedy len treťotriedny úradníček. Počas tých rokov sa vypracoval. Jeho predchodcovia však boli rovnakí. Celé tie roky mi držali pri krku nôž. Teda, nie mne. Mojej dcére. Nosili mi fotky krásneho bábätka, neskôr dievčatka s dvomi vrkočmi. Rástla, dospievala, až sa napokon stala ženou a sama si založila rodinu. A ja som robil všetky tie svinstvá, aby mohla ďalej žiť svoj život. Dnes som zistil, že to všetko bola lož.“

Rudovi z oka vyhŕkla slza. Naštvane si ju utrel do rukáva.

„Pozri sa!“ zahučal na neho Rudo a strčil mu pod nos akúsi fotografiu.

Janko sklonil zrak. Na fotografii bol žulový náhrobok. A na ňom vyryté meno Karolína Lipanská.

„Možno to je len nejaký omyl,“ povedal Janko nepresvedčivo.

Rudo si navonok pokojne vytiahol z vrecka vreckovku. Obalil si do nej päsť. Janko nechápal, čo to vlastne robí. V nasledujúcom okamihu pochopil.

Rudo mu vpálil facku. Neštípala, keďže mal ruku omotanú látkou, ale bolela ako fras.

„Ako môžeš byť taký hlúpy?“ kričal na neho Rudo. „Manipulujú s tebou, klamú ti a ty si stále na ich strane?“

Starší muž si sadol na zem a sklonil hlavu na kolená.

Janko nevedel, ako zareagovať. Snažil sa v sebe nájsť úlomok zlosti, ale nedarilo sa mu to.

Sadol si vedľa neho. Ich plecia sa dotýkali. Mlčali spolu, až kým sa na nich nezniesla tma. Napokon sa Rudo postavil, ponaťahoval si hnáty. Podal mu pravicu. Janko ju chytil a stisol. Rudo ho druhou rukou poťapkal po rukavici.

„Dobré je to. Už nie si ako mŕtva ryba. Zbohom, Janko,“ povedal a stratil sa medzi stromami.

***

„Oklamali ho,“ povedal rezolútne Sergej Merkulov. „Hanebne ho oklamali, len aby ho získali na svoju stranu. Jeho dcéra žije, ten hrob, to je jasný podvrh.“

Naštvaný Merkulov hodil na stôl fotografiu mladej ženy.

„Toto je jeho dcéra. Žije v Žiline, je zdravá a šťastná.“

Janko prikývol. Sklonil zrak. Merkulov pochodoval po kancelárii, dobreže sa mu neparilo z uší. Rudova zrada ho, mierne povedané, rozrušila.

„Čo sa s ňou teraz stane? Keď nás Rudo zradil?“

Merkulov sa na Janka prekvapene pozrel.

„Čo by sa s ňou malo stať?“

„Zabijete ju? Tak ako ste sa mu vyhrážali?“ spýtal sa Janko zlostne.

Merkulov sa rozosmial, z toho zvuku prebehol Jankovi po chrbte mráz.

„Nie, Janko, samozrejme, že ju nezabijeme. Nemusíš sa obávať.“

Merkulov vzal jej fotografiu a chvíľu sa ňou kochal.

„Fajn. To som rád. Tak ja… pôjdem.“

„Počkaj ešte, Janko. Nedopovedal som. Nezabijem ju. A nezabijem ani Vlastu Kapustovú. Tak sa volalo to dievča? A tvojho otca, samozrejme. Nič im nehrozí. Pretože ty veríš Sovietskemu zväzu, nemám pravdu?“

Janko cúvol, narazil chrbtom do dverí. Srdce mu zovrela ľadová päsť.

***

Sedel na schodoch a fajčil cigaretu. Ostal celkom sám. Lajos po večeroch nasával a nemal pri tom rád spoločnosť. Fajčil jednu za druhou, ruky sa mu však stále chveli.

Komunizmus bol tým najlepším politickým systémom. Zaručoval rovnoprávnosť, mier a prácu pre všetkých. Jednu jedinú vec však ľuďom nikdy nemohol dať, inak by sa rozsypal ako domček zo zápaliek.

Tou vecou bola sloboda.

***

Reykjavík, 1986

Ján Žilka sedel na zadnom sedadle tmavej škodovky. Očami prečesával okolie, pátral po akomkoľvek náznaku nebezpečenstva. Šofér šiel pomaly, sledoval limuzínu Zil, pýchu sovietskeho automobilového priemyslu. Vedľa neho sedel Lajos, v ruke držal vysielačku. Tá neustále chrastila a rozčuľovala sa Merkulovým hlasom.

„To fakt musela byť tá konferencia na debilnom Islande? Kto to tu má uchrániť? Keby sem Amíci drbli bombu, tak sme v riti. Sledujte okolie!“

Merkulov sedel v limuzíne spolu s Michailom Gorbačovom, novým generálnym tajomníkom ústredného výboru. Gorbačov bol najsilnejším mužom východného bloku. A ich úlohou bolo udržať ho nažive.

Gorbačov mieril na stretnutie s americkým prezidentom Ronaldom Reaganom. O Gorbačovovi sa vravelo, že je slaboch, že podľahne tlaku západu. Janko však vedel svoje. Bola to len spravodajská hra, Merkulov mal Gorbačova pevne v hrsti a Kremeľ zbrojil ďalej. Bol silnejší ako kedykoľvek predtým.

Až po rokoch v službe si Janko dokázal naplno uvedomiť, aké impérium Merkulov vytvoril. Tajná služba mala nahrabanú špinu na každého. Stačilo len otvoriť zázračný šuplík a vytiahnuť z neho hľadanú informáciu. A na Gorbačova toho Merkulov mal viac než dosť.

Zastavili pred bielou vilou na brehu mora. Vystúpili z auta a pomaly sa presunuli k budove. Pri dverách stál najmocnejší muž Ameriky. Podal Gorbačovovi ruku a pozval ho dovnútra.

Janko mal neodbytný pocit, že vstupujú do jamy levovej. Dvere sa za nimi zatvorili, novinári ostali vonku. Vnútri bolo množstvo ľudí, Janko nepochyboval, že sú po zuby ozbrojení. Snažil sa držať v pätách Gorbačovovi, to bola jeho úloha. Byť stále pri ňom. Vošli do veľkého salónika. Na stene viseli portréty akýchsi mužov, pod veľkými oknami stál stôl a okolo neho osem stoličiek. K stolu viedol červený koberec lemovaný kvetináčmi.

Gorbačov a Merkulov boli už takmer pri stole. Lajos a on chceli ostať pri dverách, do politiky sa pliesť nechceli.

Odrazu sa zabuchli dvere, v zámku zaštrngotal kľúč.

K nohám mu dopadla dymovnica. Začal sa z nej vypúšťať plyn. Janko si automaticky strčil špeciálne štuple do uší. Stihol to v poslednej chvíli. Miestnosť takmer roztrhol napoly Lajosov rev. Štuple na ten zvuk nestačili, ale aspoň ho stlmili a on bol schopný premýšľať. Zložil si rukavice. Oči ho začali štípať. Musel pracovať rýchlo. Pri stene ležal muž, držal si na ušiach dlane. Na tvári mal plynovú masku. Janko mu ju strhol a nasadil si ju. Konečne sa zhlboka nadýchol.

Umierajúceho muža si nevšímal, bežal popri stene ďalej. Prioritou bol Gorbačov. Lajošov rev sa mu zarýval do mozgu. Odrazu však utíchol. Pocítil bodnutie strachu. Zabili ho?

Na moment zaváhal. Povinnosť-nepovinnosť, kamaráta nemohol nechať v štichu. Rozbehol sa naspäť. Preskočil niekoľko dymovníc.

Lajos ležal nehybne na zemi. Vedľa neho kľačal vojak. Vojak si všimol, že sa naňho rúti. Rukami šmátral v puzdre. Vytiahol z neho revolver. Zamieril, ale vystreliť už nestihol. Janko do neho narazil lakťom a zvalil ho na zem. Letmo sa dotkol jeho krku. To stačilo. Muž v agónii dopadol na dlážku. Janko ukončil jeho trápenie jeho vlastným nožom.

Strhol mu z tváre masku, natiahol si rukavice. Nasadil kamarátovi plynovú masku. Lajos žil, to zatiaľ muselo stačiť.

Spredu sa ozývali zvuky boja. Vytiahol z puzdra vlastný nôž. Musel pracovať celkom nečujne. Vnoril sa do hmly. V nejasných obrysoch hľadal nepriateľov. Netušil, koľko ich tu bolo. Spolu s Reaganom do miestnosti vstupovali traja ochrankári. V miestnosti sa však už dávno predtým mohli ukryť ďalší.

Z tieňov sa vynoril čísi obrys. Nezaváhal. Skočil mužovi na chrbát. Vojak klesol pod jeho váhou na kolená. Janko mu zapichol do krku nôž. Muž nestihol ani vykríknuť.

Schytil kvetináč s fikusom a prehodil ho von oknom. Do miestnosti začal prúdiť čerstvý vzduch.

Konečne prišiel na koniec miestnosti. Situácia, ktorú zbadal, mu celkom absurdne skrivila pery do úsmevu.

Merkulov držal pod krkom Reagana, k spánku mu pritláčal pištoľ. Oproti nemu stál akýsi americký vojak v plynovej maske. Ten pre zmenu držal Gorbačova. Pritláčal mu na krk nôž.

„Odhoď ten nôž, sme v bezvýchodiskovej situácii!“ zakričal kašľajúci Merkulov.

„Vzdaj to. Dom je obkľúčený!“ zakričal mu naspäť skreslený mužský hlas.

„Čo chcete?“ spýtal sa Merkulov, jeho hlas znel hystericky.

Jeho protivník sa nadýchol na odpoveď.

Merkulov však bol líška podšitá. Strhol Reagana na zem. Zadunel výstrel. Vojaka strela zasiahla do ramena. Nôž mu vypadol z ruky.

Reagan schmatol Merkulovu pištoľ a vytrhol mu ju. Lakťom ho udrel do nosa. Merkulov zahrešil, ale ani na okamih nezaváhal. Schmatol prezidenta okolo krku a začal ho škrtiť.

Koho ratovať prvého? Janko nemal čas na dlhé úvahy. Merkulov vyzeral, že má situáciu pod kontrolou. Zvolil Gorbačova.

Vojak sa snažil pohnúť rukou. Rameno mu však mohutne krvácalo. Gorbačov sa plazil po zemi, snažil sa uniknúť do bezpečia.

Jankov plán bol prostý. Rozbehol sa a skočil. Stačilo sa toho muža dotknúť. Vojak však bol na neho pripravený. Skrčil nohy a chvíľu pred Jankovým dopadom ich prudko vystrel. Janko odletel niekoľko metrov dozadu.

Sťažka sa postavil. Videl, ako sa vojak snaží dotiahnuť ľavou rukou do pravého vrecka. Tušil, že tam má nejakú zbraň.

Opäť sa rozbehol. Vojakovi z vrecka vypadla batéria. V ďalšej sekunde Janka zachvátil oheň. Tlaková vlna ho oplieskala o stenu.

Vojak na neho mieril trasúcim sa prstom.

„Ostaneš tam, jasné?“ povedal. Po slovensky.

Janka zožierala horúčava, nemal silu na odpoveď.

Vojak sa potácal Merkulovým smerom. Sergej zvieral Reaganov krk, v očiach mal výraz šialenca.

„Zabiješ aj jeho?“ spýtal sa Merkulov.

„Nie. Zabijem len teba. A urobím to s radosťou,“ povedal vojak a namieril na Merkulova trasúcu sa dlaň.

Merkulov použil Reaganovo ochabnuté telo ako štít. Schmatol pištoľ a besne vystrieľal celý zásobník. Guľky však narazili do silového štítu a odrazili sa všetkými smermi. Jedna z nich zasiahla Gorbačova priamo do oka. Druhá prešla štítom a zasiahla vojaka do chodidla.

Rudo Lipanský klesol na zem, teraz už skutočne neschopný pohybu. Merkulov sa rozosmial.

„Tak ako to urobíme, Rudko? Oko za oko, prezident za tajomníka? Pôjde dolu, tak ako tvoja dcérenka.“

Janko cítil, že horúčava poľavila. Odlepil sa od steny a pokojným krokom mieril k Merkulovi. Natiahol si na dlaň rukavicu, zastavil sa tesne pri ňom. Podal mu ruku. Merkulov sa vďačne chytil a postavil sa na nohy.

V ďalšou okamihu mu na nose pristál pľuvanec. Pomaly, lenivo stekal po tvári a mieril k brade. Šokovaný výraz Merkulovej tváre sa menil na hrôzu. A potom prišla bolesť. Janko neodvrátil zrak. Toto bola vôbec prvá smrť, ktorú si skutočne vychutnal.

Janko si všimol, že Reagan sa začína preberať. Potriasol mu ramenom.

„Pán prezident, ste v poriadku?“ spýtal sa.

Reagan otvoril oči a unavene sa uškrnul.

„Ja nie som Reagan, ty trdlo,“ povedal prezident a priamo pred jeho očami sa zmenil na Atu.

Na moment mlčky zízal na jej súmernú tvár. Už zabudol, aká je krásna. Potom vstal a prešiel k Rudovi. Narastala pod ním mláka krvi.

„Ďakujem,“ zašepkal Rudo.

„To je tá tvoja Amerika? Zaútočiť na sovietskych predstaviteľov? Prečo ste sem prišli? Rozpútať vojnu?“ povedal Janko, v hlase mal zúrivosť.

„Nie, my sme chceli vojne zabrániť...“ povedal Rudo sa rozkašľal sa.

„Tak to sa vám veľmi nepodarilo,“ odfrkol si Janko.

„Ale áno, podarilo...“ vstúpil do ich rozhovoru Gorbačov.

Prekvapený Janko sa obzrel. Usmieval sa naňho generálny tajomník komunistickej strany. Sklonil zrak a pre istotu skontroloval telo skutočného Gorbačova, ktorý stále ležal nehybne pod stolom.

„Ježiš, Ata, ty si spala aj s Gorbačovom?“

Na neistých nohách sa k nim blížil Lajos. Keď ho nepravý Gorbačov zbadal, na tvári sa mu zjavil blažený úsmev. Michail sa rozbehol k druhému mužovi. A bol to vskutku zaujímavý pohľad.

Lajos natiahol ruky, zastavil bežiaceho Gorbačova.

„Ak ma chceš stískať, vezmi si svoju vlastnú podobu,“ povedal prestrašený Lajos.

Ata sa usmiala a bola opäť Atou. Potom Lajosovi vtisla na pery bozk.

Janko odvrátil zrak, čupol si k Rudovi.

„Čo sa stane teraz?“ spýtal sa Janko.

„Nuž, dúfal som, že mi možno obviažete tie diery po guľkách. Nenamietal by som,“ povedal Rudo potichu.

„A potom?“

„Odpraceme telá, Ata sa stane tajomníčkou strany. Všetci ju budú milovať a ona bude... nežná. Bude hovoriť, že ľudia by mali byť slobodní. Že krajiny, ktoré sú súčasťou Sovietskeho zväzu, majú právo vybrať si, či chcú byť nezávislé. Podporí podnikanie, dovolí ľuďom veriť v Boha… Všetko sa zmení, pretože ľudia túžia po slobode… A keď sa začnú búriť, budeme tam. Dáme pozor, aby všetko prebehlo hladko. Aby sme zbytočne neprelievali krv.”

Boli to len frázy alebo tomu Rudo skutočne veril? Janko netušil. Vedel len to, že chce byť na tej strane, na ktorej sú jeho priatelia.

„Ako vysvetlíš Merkulovu smrť?“

„Nebudem ju musieť vysvetľovať. Všetkým funkcionárom strany odľahne, že je mŕtvy, nik sa nebude pýtať. Jediné, čo musíme urobiť, je odstrániť telá… A potom… pôjdeme, kam budeme chcieť.“

Ján Žilka prikývol. Na špičke jazyka ucítil chuť slobody.

František Gago:

Skokan

O autorovi:

František Gago je fanúšik kvalitnej scifi, fantasy a hororu, knižný a filmový recenzent. Teoretik amatér, poviedkový beta-reader a porotca poviedkových súťaží, koordinátor románu na pokračovanie, ktorý pod názvom Prekliati bohovia práve vychádza online na scifi.sk a ktorý inicioval napísaním prvej časti. (Ak máte radi temné fantasy, odporúčame.) V pracovnom čase vedecký pracovník.

Prológ

Ležal na okraji cesty. Obeť šialenej kvantovej pravdepodobnosti, bizarná bábka v rukách osudu. Zranený, opustený a stratený vo svete, do ktorého nepatril. Trvalo celé veky, kým sa napokon pomaličky pozviechal. Telo mal v plameňoch, ledva dýchal a hlavu mu išlo roztrhnúť od bolesti, no napriek tomu sa ako-tak dokázal postaviť a zdvihnutým palcom čeliť noci a dvom svetlám rútiacim sa oproti nemu. Škripot bŕzd a milosrdný pád do tmy.

***

Helena! Nemal som ťa počúvnuť, mali sme ostať doma. Mohlo byť všetko inak.

Prišli si po neho o desiatej ráno. Tak ako v posledné dni. Ani sa poriadne nestihol prebudiť a už do neho pchali injekcie. Dvaja silní chlapi počkali, kým sestra urobí svoju prácu, a chvíľu nato ho viedli chodbou bloku B.

Hoci sa chodby Serbského inštitútu podobali jedna druhej takmer ako vajce vajcu, vedel kam ho vedú. Cestu poznal už spamäti. Najskôr na koniec chodby, ktorú zdobila opadaná omietka a šmuhy plesní v kútoch, za otlčenými dvojkrídlovými dverami doprava, dole schodmi, ale nie úplne dole, kde bývajú liečebné miestnosti. Slovo liečebné malo v tomto prípade zvláštnu pachuť, pomyslel si. Veľmi dobre takéto uzdravujúce postupy poznal. Sám ich za posledných pár týždňov, čo je tu zavretý, niekoľkokrát zažil. Akoby by sa ľadovou sprchou a elektrošokmi dalo niečo vyliečiť. Alebo bitkou.

Zdalo sa mu, že je tu zavretý celé stáročia. Spočiatku sa bál a bojoval, neskôr ale otupel. Možno vplyvom tohto prostredia alebo neslobody, v ktorej sa ocitol. Lebo inak sa to ani len nedalo nazvať. A možno liekmi, alebo sa jednoducho zmieril s osudom. Každopádne mu pomaly začalo byť všetko jedno. Dni sa zlievali do jedného dlhého pásu večnosti, oddelené od seba krátkymi úsekmi tmy. Nastupujúca letargia mu bola záchranným kolesom. Počas najťažších chvíľ, keď už ďalej nevládal a želal si už len jediné, sa mu však vždy vynorila v pamäti jej tvár.

Mali sme ostať doma.

V poslednom čase obmedzili fyzické procedúry a zvýšili mu príjem liekov a psychickú depriváciu. Takmer každý deň ho vodili do malej vyšetrovne na prvom poschodí. Tam mu neustále dokola kládli tie isté otázky: Ako sa naozaj volá? Čo mu sľúbili? Kto sú jeho kontakty? Ako ho kontaktovali? Čo má spoločné s katastrofou? Každý deň tie isté otázky. Každý deň tí istí ľudia v bielych plášťoch a s okuliarmi na nose. Najskôr sa snažil všetko im vysvetliť, že on je naozaj Valerij a nech to znie akokoľvek neskutočne, čo im tu hovorí, je svätosvätá pravda. Neskôr kričal. Vyhrážal sa. Plakal. Sľuboval. Prosil. Nič nepomohlo. Napokon sa uzatvoril sám do seba.

Dnes však namiesto doprava, kde bolo ďalšie schodisko so známym cieľom, pokračovali rovno. Túto časť budovy ešte nepoznal. Z pevnosti letargie ho čiastočne vytiahla zvedavosť. Zodvihol zrak a skúmal nové prostredie. Táto časť nemocnice vyzerala... normálne. Biele steny bez opadanej omietky a plesní, funkčné radiátory, na parapetných doskách pod oknami muškáty. Ako neskôr zistil, išlo o časť, ktorá slúžila na reprezentatívne účely, s kanceláriami a skutočnými ambulanciami. Takže nielen mučiarne, uchechtol sa v duchu.

Valerij ledva prepletal nohami. Keď konečne zastavili pred jednoduchými drevenými dverami bez menovky či čísla a zabúchali na ne, skoro sa zosypal. Mal čo robiť, aby vydržal stáť sám bez pomoci.

Dvere sa otvorili a v nich sa objavila oválna tvár hnedovlasého muža v čiernom roláku.

„Poďte ďalej, už na vás čakáme!“ Ostré rysy, zamračené modré oči nepripúšťali žiadnu diskusiu.

Do miestnosti sa však musel Valerij vplaziť sám, ozrutní ošetrovatelia ostali stáť za dverami ako ochranka nejakej slávnej osobnosti.

„Sadnite si,“ pokynul mu neznámy ostrým tónom a prisunul mu jednoduchú bledomodrú stoličku. Sám si pritom sadol za stôl s písacím strojom, cievkovým magnetofónom, hŕbou popísaných papierov, popolníkom s ohorkami a prázdnymi šálkami od kávy.

Valerij sa na stoličku skôr zvalil než posadil. Udrel si pri tom koleno, no bolo mu to jedno.

Na počudovanie nešlo o žiadnu štandardnú, stroho vybavenú ošetrovňu s písacím stolom a stoličkou alebo ležadlom, kde prebiehala liečba chorých myslí. Naopak, celkom útulná izba. Neodbytný pocit nemocničného prostredia síce stále dominoval, azda aj vďaka všadeprítomnej bielej farbe, ale trochu ho prekrývalo ostatné vybavenie. Kreslo, zelená pohovka, črepníky s akýmisi rastlinami a v rohu dokonca aj televízor neznámej značky. Uprostred stôl so stoličkami.

Okrem nich dvoch boli v izbe ešte ďalší dvaja ľudia. Jeden z nich, usmievavý chlap s prešedivenými vlasmi, mal na sebe biely plášť. Isto nejaký doktor. Valerij netušil, že ide o samotného profesora Georgija Vasiľjeviča Morozova, riaditeľa Serbského inštitútu všeobecnej a forenznej psychiatrie v Moskve, kde Valerij strávil posledných pár týždňov svojho života. Alebo to boli už celé mesiace?

Toho posledného, otočeného k nemu chrbtom, Valerij ani poriadne nevidel. Iba jeho siluetu oproti oknu, za ktorým konečne začínalo spoza mrakov vykúkať slnko.

Riaditeľ ústavu, profesor Morozov, sa zhostil iniciatívy. Postavil sa z kresla, napravil si biely lekársky plášť a podišiel k stolu.

„Súdruh Chodemčuk, títo páni si prišli vypočuť váš príbeh. Úplne celý, od začiatku, tak, ako sa stal a ako ste ho rozprávali nám. Zopakujete im ho?“

Valerij, zvalený na stoličke, zodvihol k psychiatrovi stále trocha zakalený zrak. Minulú noc toho veľa nespal a isto mu nepomohli ani tie tabletky, čo dnes do neho namiesto raňajok napchali, takže sa nedokázal poriadne sústrediť.

„Čo?“

„Ja viem, že je to pre vás náročné, ale skúste nám povedať všetko, dobre? Tuná súdruh sa vás bude pýtať otázky, na ktoré odpovedajte tak, ako ste to vraveli nám,“ ukázal smerom k chlapovi ktorý ho uvítal pri dverách. Ten práve vkladal do magnetofónu nový kotúč s cievkou a upravoval domotané káble vedúce k mikrofónu.

„Ale,“ prehltol nasucho Valerij, „veď ja som už všetko povedal. Veľakrát. A vy ste mi aj tak neverili. Zasa ma budete polievať ľadovou vodou a pichať do mňa ďalšie injekcie?“ Pri tej myšlienke sa striasol. Vodu by ešte ako-tak zvládol, ale po niektorých tabletkách a injekciách mu bývalo veľmi zle a s hlavou v záchodovej mise strávil pár nepríjemných hodín. Naopak, dakedy po nich nedokázal zaspať a preplakal celú noc.

„Nie, nebudeme. Sľubujem,“ usmial sa lekár.

„Tak, začnite prosím. A pekne poporiadku,“ vpadol do ich rozhovoru rolák. Na magnetofóne stlačil červené tlačidlo nahrávania a sám si sadol k písaciemu stroju s čistým hárkom papiera.

„Meno?“

Nič.

Muž za písacím strojom otázku zopakoval.

„Valerij Iľjič Chodemčuk,“ ozvalo sa po chvíli.

„Dátum a miesto narodenia?“

„Dvadsiaty štvrtý marec tisícdeväťstopäťdesiatjeden, Kropivnia.“

„Vek?“

Teraz sám nevedel. Tridsaťosem? Tridsaťdeväť? Netušil, ako dlho bol zavretý.

„Neviem,“ priznal napokon. „Asi tridsaťdeväť.“

„Povolanie?“ pokračoval zapisovateľ.

„Veď to tam všetko máte,“ skúšal znova. „Už sa ma vypytovali tisíckrát.“

Muž od písacieho stroja zdvihol hlavu. Rozhodne nepôsobil trpezlivým dojmom.

„Súdruh,“ nakukol do papierov, neistý si menom vypočúvaného, „súdruh Chodemčuk. Ak bude treba, tak sa vás budeme pýtať znova, hoci aj miliónkrát. A vy nám všetko miliónkrát znova zopakujete. Rozumiete?“ Slová zneli ako otvorená vyhrážka a Valerij už dobre vedel, že s takýmito ľuďmi sa neradno zahrávať. Vedelo to aj jeho dobité a chorľavé telo, aj zlomená duša a unavená myseľ, kedysi ostrá ako britva.

„Tak znova. Povolanie?“

„Inžinier – kontrolór,“ na okamih stratil niť. Kontrolór čoho vlastne? Čo kontroloval? Matne sa snažil spomenúť si. Mal to skoro na jazyku.

„Kontrolór čoho?“ vyšetrovateľ za písacím strojom hodil pohľad na tajomného štvrtého muža stojaceho mimo Valerijovho zorného uhla.

Už vie! „Kontrolór izolácie kolíznej miestnosti. Vo Veľkom urýchľovači častíc. Leva Trockého,“ vysúkal nakoniec zo seba Valerij.

„V Černobyle,“ dodal.

„No vidíte, že to ide, keď sa chce.“

„Kde ste boli dňa dvadsiateho šiesteho apríla roku tisícdeväťstoosemdesiatšesť?“

„Kedy?“

„Dvadsiateho šieste...“

„To stačí,“ skočil do diskusie rázny, nový hlas. Isto patril tomu štvrtému človeku. Toho nepoznal. Alebo áno? Povedali mu, kto je, a on zabudol? Mal v tom chaos.

Neznámy, evidentne šéf celého inkvizičného procesu, vyzeral dosť mlado. Kučeravé havranie vlasy, do hladka oholený, štíhla postava. Čo Valerija ale na ňom upútalo najviac, bol sivý oblek. Valerij sám mal na sebe iba lacné nemocničné pyžamo.

„Vy len zapisujte, otázky budem klásť ja,“ zaznel direktívny rozkaz.

Muž v šedom, Valerij sa rozhodol, že ho bude volať Siryov podľa farby obleku, si pritiahol stoličku oproti vypočúvanému a obkročmo sa na ňu posadil. Chvíľu sa na neho díval, obzeral si ho ako dravec svoju korisť. Napokon sa usmial a zo saka vybral ešte nenačatú škatuľku červených Marlboriek.

„Fajčíte?“ ponúkol ho cigaretami.

Valerij opatrne prikývol. Možno dostane bitku, lebo západniarske cigarety sú vo Všezväzovej socialistickej republike kontraband, ale nemohol odolať. Navyše, nefajčil už... ako vlastne dlho?

Súdruh Siryov sa usmial, stiahol zo škatuľky priehľadnú fóliu a vybral dve cigarety. Jednu pripálil sebe, druhú Valerijovi. Ostatných v miestnosti ignoroval.

Tomu sa triasli ruky, keď vzal ten biely horiaci valček do prstov. Priložil si ho k ústam a vdýchol. Už ani nevie, po akom dlhom čase si znova užíval cigaretu. Najprv sa rozkašľal. Pľúca, už aj tak dosť poničené, si odvykli a neboli pripravené na nikotínový dym. Čoskoro kašeľ prešiel a o chvíľu už slastne vdychoval omamný toxín, tak neskutočne nadľahčujúci a upokojujúci.

Vyšetrovateľ sa usmial a tiež si potiahol. Nevšimol si pritom lekárov nesúhlasný pohľad.

„Viete, súdruh Chodemčuk. Hmmm, Valerij Iľjič, môžem vám tak vravieť? Valerij Iľjič? Alebo,“ na okamih sa pozastavil, „ako vám vraveli doma? Valo? Valja? Ilja?“

Oslovený len pokrčil ramená, pohľad uprený k zemi. „Valja.“

„Valja. Pekné meno. Ja som Jurij Alexandrovič,“ podal Valerijovi ruku.

„Viete, Valja, máme tu taký problém,“ naklonil sa k nemu a chytil ho za rameno.

„Poviem to tak, ako to je. Ak ste naozaj Valerij Iľjič Chodemčuk, a nie niekto iný, tak ste prežili vlastnú smrť.“

Žiadna reakcia, pohľad stále sklopený. Vyšetrovateľa v sivom obleku to neprekvapilo.

„Vy ste tam boli. V Černobyle, keď buchol. Ale všetci, čo tam vtedy boli v ten deň spolu s vami, zomreli. Všetci. Do jedného. Vy však nie. Bez urážky, ale aj vy ste mali zomrieť. Nebola šanca, aby ste z toho pekla vyviazli. Napriek všetkým okolnostiam ste ale prežili. Nikto nevie ako. Podľa informácií ste boli v epicentre žiarenia. Mali ste mať popáleniny tretieho stupňa, alebo sa vypariť, alebo vás mal roztrhať výbuch. Ja sám neviem čo. A tak sme aj k vám pristupovali. Keď sme nenašli telo, tak vás vyhlásili za hrdinu a dostali ste medailu za službu vlasti in memoriam. Dokonca máte v Černobyle vlastnú spomienkovú plaketu,“ sypal Siryov vety, jednu za druhou, ako naučenú básničku.

„A potom, po rokoch, ste sa nám tu proste z ničoho nič zjavili. Uprostred námestia v Moskve. Navyše s falošným dokladom totožnosti a s podivnou historkou o tom, čo ste posledných pár rokov robili. Nechceme vám ublížiť a naozaj,“ položil si ruku na dlaňou na srdce, „ak sa aj také niečo stalo, veľmi sa ospravedlňujem. Ale musíte aj vy chápať, že vaša prítomnosť spustila alarm v tých najvyšších spravodajských kruhoch. My jednoducho musíme zistiť, čo sa v Černobyle dialo, ako ste prežili a kde ste počas tých rokov vlastne boli.“

Jurij Alexandrovič sa z ničoho nič postavil a prehrabal si rukou čierne vlasy. „Čo sa v Černobyle stalo, je veľká, obrovská katastrofa a my nesmieme dopustiť, aby sa zopakovala.“ S poslednými slovami sa zohol tak, aby videl Valerijovi priamo do očí. Ten konečne zodvihol zrak a až teraz si všimol ich farbu. Sivá, tak ako jeho oblek. Tá prezývka mu naozaj padne ako uliata.

„Pomôžete nám s tým? Valja? Pomôžete nám pochopiť, ako ste prežili?“ zakončil vyšetrovateľ príhovor.

Valerij mykol plecami. Medzi prstami mu dohorieval zvyšok cigarety. Čo môže stratiť? Po týždňoch väznenia v nechválne známej psychiatrii, po desiatkach vypočúvaní, keď neustále opakoval, čo sa naozaj stalo, a oni mu neverili. Tak skúšal klamať. A tiež mu neverili. Odpor bol márny, pokúšal sa oň už niekoľkokrát, pred celými vekmi, keď bol ešte zdravý a silný, nie táto psychická troska, ktorou sa za mesiace väzenia stal. Nebol tu už roky? Už dávno stratil prehľad o čase. Zdalo sa mu to ako večnosť.

Napokon prikývol.

Jurij Alexandrovič sa usmial a pripálil mu novú cigaretu. „Výborne, ja som vedel, že je na vás spoľahnutie,“ potľapkal ho ramene. „Tak poďme na to“

Sám. Bez Heleny. Doma. Čo naozaj môže ešte stratiť?

***

Došlo k tomu v noci tesne pred striedaním zmeny. Valerij Iľjič Chodemčuk, vtedy tridsaťpäťročný, kontrolór kolíznej miestnosti B3 Veľkého urýchľovača častíc Leva Trockého v Černobyle, bol už takmer na ceste domov, keď sa na kontrolnom pulte rozsvietil varovný nápis. Valja rozhodne nepatril k tým neskúseným nováčikom, ktorých vysoké školy chrlia ako na bežiacom páse. On bol absolventom prestížnej Ševčenkovej univerzity v Kyjeve, kde pri skúškach takmer vypľul dušu. Navyše mal za sebou takmer sedemročné skúsenosti, presne vedel, čo má urobiť. Možno práve toto sebavedomie sa stalo Valjovi osudným. V tej chvíli však vedel, že koná správne. Behom okamihu vyhodnotil potenciálne nebezpečnú situáciu. Bleskovo, a podľa inštrukcií, odstavil prívody elektrickej energie do sektorov IV a až VII, v zlomku sekundy uzavrel magnetický sektor II Ua a II Ub, zapol pomocné chladenie a spustil pomalé vypínanie systému. Celá operácia trvala menej než tri minúty, no Valja si ešte pár minút počkal, kým sa dostanú hodnoty pod kritickú úroveň, a až potom zavolal, že mali poruchu.

Ešte šťastie, že na dnes neplánovali žiaden významný fyzikálny experiment, takže škody nebudú veľké. Starý profesor Bogolubov síce volal, že na noc chce spustiť kalibráciu kolízneho detektora, no s tým sa Valerij veľmi netrápil. Bogolubov, dávno na dôchodku, si stále myslel, že to tu má tak trocha pod palcom. Bol len dedo, ktorý sa nudil, a jeho telefonáty aj tak nikto z riadiaceho tímu nebral vážne. Možno dostanem aj pochvalu, myslel si, keď vytáčal na telefóne klapku na centrálu. Ak by šlo o obyčajnú poruchu, isto by tú pochvalu aj dostal. Žiaľ, okolnosti mu neboli naklonené.

Len pár chvíľ po telefonáte na centrálu a uistení vedúceho zmeny, že má všetko pod kontrolou, zaregistroval Valerij podobné hlásenie v sektore I až III. Skôr než mohol čokoľvek urobiť, došlo k skratu a k narušeniu izolačnej ochrany v oblasti kolízneho detektora, k následnému požiaru a k uvoľneniu obrovskej masy plynného hélia. To bolo asi tak všetko, na čo si chudák Valerij mohol kedy spomenúť. Mal zomrieť, tak ako mnohí počas tej osudnej noci. Náhoda, pravdepodobnosť alebo osud však rozhodli inak.

„Takže ten... ten... urýchľovač? Je to urýchľovač?“ prerušil Valerijove myšlienky Siryov.

Prikývol. Chcelo sa mu spať. Asi od tých liekov, čo do neho stále pchajú. Bol ale svojím spôsobom rád, pretože sa vyhol elektrošokom, alebo ako to tu volajú, elektroliečbe na odstránenie depresívno-schizofrenických stavov.

„Takže dobre chápem, že ten urýchľovač častíc vybuchol?“ vytrvalo pokračoval súdruh Jurij Alexandrovič.

„Nie. Urýchľovač nie je atómová bomba alebo jadrová elektráreň. Alebo ja neviem čo. Nevybuchne. Môže dôjsť k požiaru. Alebo môže dôjsť k úniku tekutého hélia alebo dusíka, ktoré sublimuje do plynného skupenstva. Ale nevybuchne.“ Teda, asi nie, dodal v duchu. Alebo áno? Ako inak by potom vysvetlil, čo sa stalo?

Na okamih zauvažoval. Dolovanie vedomostí zasypaných nánosmi času, bolesti a psychofarmák bolelo. Teoreticky, keby tam vznikla antihmota a tá nejako zreagovala s normálnou hmotou, ale na to je tam magnetická izolácia a všetko je vo vákuu. Navyše sa hovorilo, že na výrobu antihmoty nemali dostatočný výkon. On teda nie je časticový fyzik, ale preto začali stavať ten veľký pri Novom Stalingrade. Aby našli časticu, o ktorej pred dvadsiatimi rokmi teoretizoval istý škótsky vedec. V hlave mu začalo pulzovať. Jeho mozog pripomínal starý zaseknutý zhrdzavený stroj, ktorý sa po rokoch snaží niekto naštartovať.

„Naozaj vybuchol?“ zariskoval.

Vyšetrovateľ sa zamračil. „Nevieme presne, čo sa stalo. Preto ste tu.“

„Čo ďalej?“ vložil sa do vyzvedania doteraz mlčiaci Morozov. „Ako ste sa odtiaľ dostali?“

Valerij zozbieral všetku svoju silu a pevne, prvý raz po dlhom čase, sa všetkým trom pozrel do očí. Všetci boli ako na ihlách.

„Skočil som.“

„Tak to voláte?“ spýtal sa muž v roláku. Jurij Alexandrovič na neho prísne zazrel, ale nič nepovedal.

„Iný názov som nevymyslel. Jednoducho jednu chvíľu som bol v horiacom riadiacom centre v černobyľskom urýchľovači a okamih nato inde.“

„Čo nasledovalo potom?“

„Obrovská bolesť, tma a záblesk svetla a zasa tma.“ Valja pozeral do prázdna, zhypnotizovaný vlastnými spomienkami. Znova sa ocitol na tej ceste, na ktorú sám nevedel, ako sa dostal. Nikdy necítil takú bolesť, pálila ho každá bunka tela.

„Prvou spomienkou boli svetlá v tme. Teraz už viem, že išlo o nejaké auto v noci. Asi som ho stopol, alebo nie. Ja neviem,“ zvesil v zúfalstve hlavu. Stále mu, aj po toľkých rokoch, chýbala časť spomienok. Teleportácia si vyžiadala svoju obeť. „Matne si spomínam, ako som sa potom zobudil v nemocnici. Vtedy som... ja neviem, vtedy som mal pocit, že som stále doma.“

„Ale neboli ste.“ Teraz to začalo byť pre Jurija zaujímavé.

„Nie,“ zavrtel Valja hlavou. Teraz by bodla ďalšia cigareta. Bál sa ju vypýtať, ale...

Siryov pochopil a podal mu celú škatuľku aj so zapaľovačom. Valerij si zapálil a pokračoval.

„Ja som spočiatku nič nevedel. Mal som výpadok pamäte, ledva som dokázal rozprávať,“ priznal sa.

„Najviac si spomínam na bolesť. Bolelo ma celé telo, pálilo ma v očiach, chcel som si ich vyškriabať. Každým nádychom sa mi do pľúc norili milióny žeravých ihiel. V žilách mi prúdila kyselina, a keď som sa pokúsil prehltnúť, do hrdla akoby mi sypali žiletky. Každý jeden atóm mojej existencie kričal bolesťou. Vyživovať ma museli len cez infúzie,“ pri tej predstave sa roztriasol a pustil do plaču.

Doktorovi prišlo Valerija ľúto a podišiel k vyšetrovateľovi.

„Počujte, dnes už z neho nedostaneme nič. Navrhujem to pre dnešok ukončiť a pokračovať zajtra.“ Bokom pozrel na vzlykajúceho Chodemčuka. „Ja mu na noc naordinujem niečo na spanie a na najbližšie dni vysadíme bežné procedúry, nech sa dá dokopy.“

Jurij Alexandrovič súhlasne kývol. Morozov chvíľu nato už telefonoval do dennej miestnosti ošetrovateľov, nech si po neho prídu.

***

Na druhý deň ho vyzdvihli znova o desiatej. Presní ako hodinky. Tentoraz však nebola žiadna injekcia ani tabletky, len horúci čaj a hrianky s natvrdo uvareným vajíčkom. Valerij ostal prekvapený, no zároveň dostal strach. Veľmi dobre poznal hru na med a bič. Po zvážení všetkých pre a proti sa napokon rozhodol, že si dnešný deň v rámci možností užije. Večer mu, tak ako vždy, dali tabletky. Tieto ale boli iné, takmer okamžite po nich zaspal a ani hlava ho zatiaľ nebolela. Už dávno sa tak dobre nevyspal. Dokonca mal pocit, že má celkom jasnú myseľ. Ešte stále nebol ani zďaleka pri sile, predsa len, nekvalitná strava a až príliš kvalitné psychofarmaká mu obrátili život naruby, no nech už ho čaká čokoľvek, skúsi tomu čeliť.

V známej miestnosti ho čakala tá istá zostava ako predchádzajúci deň. Jurij Alexandrovič, tentoraz bez saka, doktor, ktorý tiež nechal plášť niekde inde, a zapisovateľ.

„Súdruh Chodemčuk, ako sa dnes máte?“ začal ako prvý doktor.

Valerij sa ešte stále cítil veľmi slabý, ale myseľ nemal takú zakalenú ako po minulé dni. Namiesto odpovede iba prikývol. To doktorovi evidentne stačilo a odobril ďalšie vypočúvanie. Jurij Alexandrovič spokojný s psychiatrovým požehnaním, podal Chodemčukovi cigaretu.

„Valja,“ začal familiárnym tónom, „skúsme pokračovať tam, kde sme včera prestali, dobre? Takže, zobudili ste sa v nemocnici. Ako ste sa tam vlastne dostali?“

„Ako som vám už včera povedal. Skočil som.“ Valerij nad tým všetkým veľmi dlho premýšľal a snažil sa usporiadať si myšlienky a spomienky tak, aby mu dávali aspoň aký-taký význam. Spomienky na minulosť sa valili prúdom.

Keď sa prebudil, bol sám na izbe v nemocnici, napojený na dýchaciu aparatúru a celú zmeť prístrojov a trubičiek, ktoré ho držali pri živote. Najskôr si myslel, že je v nemocnici v Kyjeve alebo v Moskve. Nejasne si pamätal oheň a nejaké ďalšie útržky, no nedokázal ich poskladať do súvislého obrazu. Na ostatné spomienky si musel ešte nejaký čas počkať, kým sa mu pamäť postupne nezačala vracať. V tom čase bol však ako čistý list papiera. Nevedel, kto je, čo tu robí, ako sa sem dostal a prečo ho všetko tak veľmi bolí.

Na JISke bojoval o život celé týždne. Vynáral sa z temnoty zabudnutia a znova upadal do mdlôb ako ponorka. Vždy keď bol hore, cítil bolesť, o akej sa žiadnemu živému tvorovi ani len nesnívalo. Väčšinou nasledovalo milosrdné bezvedomie, no zášklby jeho tela prezrádzali, že bolesť cíti, aj keď spí. Napokon ho museli doktori uviesť do umelého spánku.

Za normálnych okolností by mal byť mŕtvy, no jeho telo bojovalo ako zmyslov zbavené. Nikto ani len netušil, že sa snaží vykompenzovať šialené zmeny, ktorými prešlo. Valerij mal totiž šťastie. Alebo smolu, záleží, ako sa k tomu postavíte. Počas katastrofy v černobyľskom urýchľovači, kde mal zomrieť, sa do prostredia spolu s hektolitrami chladiacich plynov uvoľnilo aj obrovské množstvo exotických častíc. Niektoré z nich existovali v tejto oblasti vesmíru po prvý raz od jeho skorých vekov, pre mnohé nemala tamojšia veda ešte ani len názov, nieto ešte aby ich chápala. Šialená zmes bozónov, quarkov, gluónov, neutrín, tachyónov a ďalších subatomárnych príšer zamorila prostredie, v ktorom sa neborák Valerij Iľjič Chodemčuk práve nachádzal. Podaktoré častice zreagovali s všadeprítomným odpareným héliom alebo bežnou hmotou nachádzajúcou sa v priestore. Časť z nich zanikla sama v záblesku smrti ich krátkeho, femtosekundového života. No niekoľko z nich existovalo dostatočne dlho na to, aby prešpikovali Valerijove bunky skrz naskrz a s pravdepodobnosťou nekonečne nízkou, no nie nulovou, zmenili jeho kvantovú podstatu. Tu došlo k zmene spinu elektrónov, tam, kde nemal, vznikol pozitrón, inde sa zasa zmenila energia vyžiareného fotónu. Čo vo femtoskopickej mierke vyzeralo ako totálna nepravdepodobnostná, no stále nie nemožná apokalypsa, sa na makroúrovni prejavilo jeho zmiznutím... a objavením sa v inej, trocha odlišnej realite. Valerij sa stal cudzincom v cudzom svete.

Po dlhom čase sa ho lekárom napokon podarilo stabilizovať. Či už za to mohla ich šikovnosť, šťastie alebo Valerijova pozmenená existencia, na to, v akom stave sa nachádzal, prebiehala rekonvalescencia neskutočne rýchlo. Po vyše mesiaci a pol ho z jednotky intenzívnej starostlivosti presunuli na samostatnú izbu. Ešte stále v bezvedomí, no stabilizovaný, musel uvoľniť miesto akútnejším prípadom.

Prvýkrát otvoril oči asi dva mesiace po tom, ako ho doviezli do nemocnice. Bol slabý, všetko ho pálilo, na tele mal jazvy po popáleninách, ale žil.

Zo spomienok ho vyrušil Morozov „Kedy, respektíve ako ste prišli na to, že je niečo iné?“

„Keď som si uvedomil, že nerozumiem, čo hovoria. Začali sa ma vypytovať také tie klasické lekárske veci, ako sa mám a či ma niečo bolí, ale ja som im nerozumel. Teda, zopár slov som odhadol, boli podobné ukrajinčine či ruštine, ale nie úplne rovnaké. Navyše som mal problém s rozprávaním, takže som väčšinou len chrčal alebo slabo prikyvoval. Myslím si, že aj oni veľmi rýchlo pochopili, že som cudzinec.“

Valerijovi pomaly dohárala medzi prstami ďalšia cigareta, no bol spomienkami inde – v inom svete.

Postupne sa zotavoval a zotavoval sa rýchlejšie, ako by mal. Nevedel síce, kde je, ale pochopil, že nie je doma. Ako je možné, že sa sem dostal? Skúšal si dať dva a dva dohromady. Nevedel, kto je. Prečo je v nemocnici. A nerozumel ich jazyku, alebo aspoň nie úplne.

Keď ho preložili na normálnu izbu, k ostatným pacientom, cítil sa už takmer zotavený, no rozhodol sa, že bude simulovať najdlhšie, ako sa bude dať.

Na izbe boli dokopy traja, spolu s ním ešte akýsi starec, ktorý väčšinu dňa preležal na chrbte a pozoroval strop, a potom ešte mladík neustále rozprávajúci v noci zo sna. Hoci mali naordinované ticho a pokoj, mladík mal so sebou malý tranzistor na baterky a vždy, keď odišla sestra, si ho potichu pustil. Väčšinou počúval stanice v ich jazyku, niekedy v ďalších, cudzích. Raz sa mu však na okamih podarilo zachytiť nejaké vysielanie v reči, ktorej Valerij rozumel.

„Ako som neskôr zistil, išlo o sovietsku štátnu rozhlasovú stanicu Rádio Moskva, kde spätne rozoberali stav černobyľskej katastrofy,“ dokončil rozprávanie Valerij.

Siryova táto informácia, na rozdiel od ostatných prítomných, nijako neprekvapila. V predchádzajúcich správach z vypočúvania Chodemčuk spomínal, že aj inom svete došlo k obdobnej katastrofe, no jej zdrojom bola jadrová elektráreň. Zvláštne, pomyslel si Jurij, toto presne zapadá do hypotézy uzlov, v ktorých sa jednotlivé paralelné vesmíry pretínajú. Takéto nexusy, ako ich viacerí volajú, predstavujú udalosti, ktoré sú rovnaké alebo takmer rovnaké vo všetkých alebo vo väčšine paralelných vesmíroch.

„Spočiatku mi odľahlo, pretože som si myslel, že sa nachádzam v inej krajine a možno mi budú aj rozumieť. No potom, keď začali hovoriť o Černobyle, naľakal som sa,“ pokračoval Valerij.

„Ale veď ste vraveli, že si na nič nespomínate,“ Morozov ucítil šancu dokázať ostatným, že Chodemčuk je len bežný paranoik s vymyslenou historkou, a tak sa chopil príležitosti. „Ako ste teda mohli vedieť o Černobyle, keď ste si naň nespomínali?“

Chodemčuk sa nedal vlákať do pasce. „Ako som sa zotavoval, postupne sa mi začali vynárať útržky spomienok. Miestami si naozaj nespomínam na všetky detaily z môjho života tu doma. Spočiatku som dokonca ani len nevedel, či som mal manželku alebo deti,“ posmutnel.

„Vráťme sa k vášmu pobytu v nemocnici, súdruh. Zistili ste teda, že nie ste doma, ale v zahraničí. Kedy ste ale zistili, že ste v inom svete?“

„V ten večer.“

Vysielanie, ktoré upútalo Valerijovu pozornosť, trvalo len pár sekúnd. Mladík rozhodne nepatril k fanúšikom ruštiny, evidentne sa snažil naladiť nejaký iný kanál, najlepšie s najnovšími rockovými alebo bigbítovými hitmi, čo sa mu o niekoľko okamihov aj podarilo. Chcel naňho po rusky zakričať, nech naspäť naladí tú predchádzajúcu stanicu, no na chodbe pred izbou sa ozvalo známe šúchanie nemocničných sandál. Chalanisko rádio okamžite vypol a vopchal ho do skrinky. Sekundu nato vošla sestra s večerou.

V noci sa Chodemčuk prikradol k skrinke s uloženým tranzistorom a vzal ho. Na infúzie býval napojený už len cez deň, takže nemal problém sa vytratiť aj s malým rádiom na záchod a tam sa zamknúť. Navonok stále nemohúci pacient odkázaný na pomoc iných, no v skutočnosti bol na tom lepšie, než sa zdalo. Na záchode si sadol do kabínky, zavrel dvere a dal sa ladiť stanice. Po malej chvíľke našiel, čo hľadal. Práve dávali správy, v ktorých informovali o návšteve generálneho tajomníka KSČ súdruha Husáka v Moskve, kde ho privítal prezident Sovietskeho zväzu Michail Gorbačov. V momente akoby do Valju udrel blesk. Nikdy o žiadnom Sovietskom zväze nepočul a ani o nejakom Gorbačelejovi alebo Gorbačovi, či ako sa ten chlap volá. A Moskva bola hlavným mestom Všezväzovej socialistickej republiky. Na okamih si myslel, že sa mu to len zdalo, ale rýchlo sa upokojil a počúval ďalej. Rozhlas ďalej informoval o prekročení päťročného plánu v niektorých oblastiach výroby, o plánovaných rokovaniach na pôde OSN a aj o obnovenom vyjednávaní medzi ZSSR a USA o znížení počtu jadrových zbraní stredného dosahu.

Napokon strávil na záchode celé tri hodiny až do skončenia vysielania.

„Ja som si vtedy myslel, že som sa zbláznil,“ vysypal zo seba Valja. Buď ja, alebo svet, dodal sám pre seba.

Noc bola nepokojná, celý čas sa mu snívalo o dvoch Moskvách, ako medzi sebou bojujú, a o Gorbačovovi. Valja ho nikdy nevidel, ale predstavoval si ho ako mohutného tučného chlapa s bradou, čo jazdí na Sovietskom zväze a poľuje na jeho vlasť.

Ráno, keď sa celý spotený zobudil, sa spýtal zdravotnej sestry po rusky, či mu rozumie. Tá prekvapene odpovedala lámanou ruštinou, že hej, a išla zavolať doktora. O dve hodiny už stál pri ňom primár aj s ďalším doktorom a hlavnou sestrou. Po pár minútach konverzácie vysvitlo, že je v nemocnici v Prahe, v hlavnom meste Československa. Našiel ho starší manželský pár. Nemal pri sebe žiadne doklady a väčšina jeho šatstva bola obhorená. Naložili ho v bezvedomí do auta a doviezli sem do nemocnice.

On im pre zmenu vyrozprával svoj vymyslený príbeh, o exkurzii, ako ho prepadli a omráčili. Zobudil sa bez peňazí v horiacom aute a len tak-tak sa z neho vyškriabal. Pri zmienke o horiacom aute sa primár zatváril dosť nedôverčivo, no Valja musel nejako vysvetliť svoje ťažké zranenia a popáleniny. O to viac, že mu jeho vlastné spomienky veľa nenapovedali. Práve naopak, čím viac nad tým premýšľal, tým viac otázok sa mu vynáralo v hlave. Napokon sa rozhodol využiť aj tento fakt a jednoducho svoju amnéziu zakomponoval do príbehu.

„Mali by sme zavolať esenbákov,“ navrhol po krátkej chvíli primár po česky tak, aby mu na posteli ležiaci neznámy chlap, ktorý mohol byť kýmkoľvek, nerozumel. Hlavná sestra prikývla a odišla si do kancelárie zatelefonovať.

Primár ešte čosi konzultoval s Valjovým ošetrujúcim lekárom a neustále sa díval do akejsi zložky, evidentne do pacientových zdravotných záznamov.

Následne sa obrátil na Valju. „Nebojte sa, my sa o vás postaráme. V každom prípade zistíme, čo sa s vami stalo a kde máte svoje doklady,“ usmial sa a odišiel v sprievode sestry a doktora.

„Chcú na vás zavolať žandárov,“ z ničoho nič sa ozval plynulou ruštinou starec, ktorý ani pri týchto slovách neodlepil zrak od stropu. „Neviem, kto ste, ale mali by ste zmiznúť. Ak nemáte doklady a ste tu načierno, skončíte vo väzení. Alebo aj horšie.“

Valja sa chcel čosi opýtať, ale nakoniec to vzdal. Uvedomil si, že ak naozaj zavolali milíciu, tak tu budú veľmi rýchlo.

„Zoberte si moje veci,“ navrhol starký. „Aj peniaze, ak potrebujete. Mne už nanič nebudú.“ Valerija zaujímalo, čo tým myslí, ale napokon si vypytovanie rozmyslel. O starých ľuďoch sa vraví, že cítia, keď príde ich čas. Napokon sa teda obliekol do mužových vecí. Nohavice i košeľa mu boli trocha úzke, predsa len, neborák na posteli bol samá kosť a koža, no zatiaľ postačí. Horšie bolo s topánkami. Tie jednoducho neobul. Napokon sa rozhodol, že pôjde len v ponožkách.

„Ešte peňaženka,“ radil mu starký. Chodemčuk váhal.

„Neostýchajte sa. Musíte aj jesť a niekde zložiť hlavu,“ usmial sa bezzubo dedo. Valja si napokon nejaké peniaze vzal, no doklady a peňaženku vrátil naspäť.

„Ďakujem,“ chytil muža za rameno. Ten sa len usmial.

Z izby vykĺzol na chodbu a potichu za sebou zavrel dvere. Len-len, že nevrazil do sestry, ktorá práve vychádzala z vedľajšej izby. Otočil sa a zahol doľava smerom k východu z oddelenia. Za ním sa síce ozvalo klasické: „Návštevné hodiny sú až po piatej“, ale tomu Valerij aj tak nerozumel.

Na ulicu sa dostal bočným vchodom približne v čase, keď z druhej strany do dvora vchádzalo žlto-biele auto s veľkým čiernym nápisom VB.

Valerij dokončil rozprávanie a usrkol si pohára vody.

„Takže ste unikli tamojším poriadkovým zborom v požičaných šatách?“

„Áno.“

„Čo ste robili potom?“ Morozovi to celé pripomínalo skôr rozprávanie nejakej príhody pri táborovom ohni než vypočúvanie.

„Túlal som sa. Od toho starkého som mal nejaké peniaze, ale nič moc. Našťastie bolo teplo, začiatok leta, a tak mi nebolo chladno.“

„To ste sa celé tie roky len tak túlali s pár drobnými vo vrecku?“ neveril riaditeľ.

„Nie, iba pár dní. Kým som nespoznal Helenu“.

***

Po krátkom obede a prestávke, ktorú sebe aj Valjovi dopriali, plánovali pokračovať vo vypočúvaní. Valja, stále ešte v pyžame a župane, sedel na stoličke a ťahal z už ani nevedel koľkej cigarety. Marlborky už došli, ale zapisovateľ v roláku mu dal pár zo svojich. Tiež asi západniarskych, na krabičke sa vynímal nápis Sturm, no ani zďaleka nechutili tak výborne ako tie americké.

Ostatní prítomní sa medzi sebou ticho bavili alebo si tak, ako Morozov, čítali zápisnicu. Po chvíli psychiater odložil papiere a začal pozorovať všetkých prítomných, sledovať ich tichú hru neverbálnej komunikácie.

Chodemčuk sedel s dohárajúcou cigaretou medzi prstami, pohľad upretý do neznáma. Čosi si sám pre seba mrmlal. Morozov mal na túto frašku jasný názor. Psychicky chorého človeka treba liečiť, a nie podporovať v jeho fantazmagóriách. Ak si myslia, že je tento muž pre spoločnosť a režim nebezpečný, tak nech ho pošlú do niektorého oblastného ústavu, odkiaľ sa už nikdy nedostane. Ale toto je číra fraška!

Naopak, Jurij Alexandrovič bol pre Morozova záhadou. Na jednej strane chladný a vypočítavý, perfektne ovládajúci hru na dobrého a zlého policajta, na strane druhej mal pocit, že ide o niečo viac. Žeby si vyšetrovateľ naozaj myslel, že udalosti popisované Chodemčukom sú skutočné?

„Tak začneme,“ začal hlavný vyšetrovateľ. „Helena. To meno ste už párkrát spomenuli aj pri minulých výsluchoch. Bola pre vás dôležitá?“

Chodemčuk prikývol. Našla ho asi týždeň a pol po tom, ako utiekol z nemocnice. Ešte stále nebol tak úplne pri sile, ale už sa mu pomaly navracala kondička. Celý čas fungoval ako somrák na ulici. Väčšina ľudí sa od neho odťahovala, po týždni bez sprchy v teplom letnom prostredí aj chápal prečo.

Ten večer, okolo ôsmej, práve prehľadával kontajner na jednom panelákovom sídlisku, keď ju zazrel. Prechádzala sa aj so svojím malým psíkom, klasickou pouličnou zmeskou, ktorá zaplaší zlodeja skôr svojim piskľavým hlasom než výzorom.

Najskôr sa zľakla. Ona malá, niečo cez meter šesťdesiatpäť centimetrov vysoká hnedovláska v sukni a blúzke. Oproti nej v rozopnutej košeli neoholený, smradľavý chlap, ktorý sa ako divoch pokúšal skryť za najbližší stromček. Ako cúval, nevšimol si nerovnosť a zvrtol sa mu členok.

„Ebať,“ zanadával po ukrajinsky, zatiaľ čo sa váľal po zemi a oboma rukami si držal nohu.

„Je vám niečo?“ pobehla k nemu, ignorujúc márny odpor psíka na konci vôdzky.

Valerij čosi zamrmlal a gestikuloval, že nerozumie po česky.

„Počkajte, pomôžem vám,“ skúsila znova Helena.

„Net. Auuuu. Suka,“ pokračoval umelecký prednes inžiniera, cestovateľa svetmi a aktuálne bezdomovca Valerija Iľjiča Chodemčuka.

Žena sa zarazila a skúsila oprášiť ruštinu.

„Musíte ma poriadne chytať. Tak, k sedačke, tam pôjdeme sadnúť.“

Valja pochopil a na znak súhlasu sa o ňu oprel. S jej pomocou potom doskackal k najbližšej lavičke.

„Toto je výron,“ vravela si pre seba. „Musíte do hospitalu.“

Muž radikálne pokrútil hlavou na znak nesúhlasu.

„Môžete to byť nalomené,“ skúšala aj naďalej lámanou ruštinou, ktorú od strednej školy nepoužila ani raz.

Valja stále tvrdošijne odmietal. Bolo mu jasné, že bez dokladov ho nikde neprijmú, navyše teraz je po ňom isto dosť veľký dopyt. Cudzinec, bez dokladov, mena a minulosti.

Skúsila mu členok chytiť, no odtiahol jej ruku. Postavila sa a zamyslela. Pred ňou sedel na lavičke cudzí chlap, bezdomovec, príživník, ktorý si kvôli nej možno zlomil členok. Chcela ho tam nechať, ale čím ďalej, tým viac sa jej zdalo, že je to v podstate fajn chlap. Do nemocnice ísť nechce. Ktovie prečo? Má zavolať bezpečnosť? Ona doma nemá telefón a najbližšia búdka je o dve ulice ďalej.

Napokon sa rozhodla.

„Vy idete so mnou. Ku mne.“

Bývala blízko, v podstate len pár činžiakov odtiaľ. Na druhej strane, ak by sa o niečo pokúsil, stačí, aby ho kopla do toho členka a dá jej pokoj. Jej brat by mal byť už doma, tak snáď pomôže tiež.

Tentoraz mu do rozprávania skočil už aj Siryov. „Chcete povedať, že vás domov vzala úplne neznáma žena?“

„Áno. Ja viem, že je to nepravdepodobné, ale je to tak.“

Siryov len neveriacky zakrútil hlavou. „Čo ďalej?“

Skončili u nej doma. Bývala v dvojizbovom byte spolu s bratom. Keď ho doviedla, zarasteného strapatého, špinavého a smradľavého bufeťáka, tak sa škaredo pohádali. Valja síce presne nerozumel slovám, ale na to, aby pochopil ich význam, ovládať češtinu nemusel.

Hádka sa skončila tým, že Helenin brat vyletel z bytu a tresol pritom dvermi.

„Nebojte,“ vravela po rusky, kým mu na nohu prikladala vrecko s mrazeným hráškom.

Chodemčuk mal strach, aby nezavolal milíciu alebo bezpečnosť, no Helena ho uistila, že sa nemusí báť. Žandárov nikto nemal v láske.

Ako sa ukázalo, Helena, celým menom Helena Grácová, rod. Šmídová, bola veľmi láskavá žena so smutným životným príbehom. Z rodičov jej žil už len otec, aj to v ďalekej Ostrave. Po tom, ako pred pár rokmi prišla pri banskej tragédii o manžela – záchranára, sa z Ostravy presťahovala do Prahy. Z manželových peňazí si kúpila byt na okraji Prahy, kde spolu s ňou býval aj jej brat, v tom čase vysokoškolák. Ona sama pracovala ako predavačka v zelovoci.

Po tom, čo sa horko-ťažko s opuchnutým členkom napratal do vane, umyl a oholil, sa jej brat vrátil s tým, že tu teda môže ostať.

„Prvých pár nocí som spal na deke na zemi v bratovej izbe. Neskôr mi zohnali prístelku, nové oblečenie, topánky a tak.“

Kým mu noha odpuchla, ubehlo pár dní.

„Zaujímavé,“ podotkol jedovato Morozov, „kým zo smrteľných zranení a popálenín ste sa dostali takmer bleskovo, noha vám odpúchala veľmi dlho.“

Valerij nechápal, čo to má s čímkoľvek spoločné, a tak radšej pokračoval v rozprávaní.

„Napokon som u nej ostal bývať. Jej brat medzitým doštudoval a odsťahoval sa k otcovi do toho iného mesta.“

„To nebolo nikomu nápadné, že mala doma neznámeho človeka?

„Vydávala ma práve za svojho brata Martina. A ja som sa snažil čo najmenej rozprávať.“

„Takže ste boli celé tie roky zavretí v byte a vôbec nevychádzali von?“ snažil sa spochybniť jeho slová Morozov.

„To, prosím pekne, nie! Časom som sa naučil po československy, aj keď so silným prízvukom. Veď tá reč je dosť podobná našej. Dokonca mi jej brat pomohol zohnať falošné papiere, za ktoré ona zaplatila.“

„Takže ste nielen zázrakom prežili černobyľskú katastrofu a preleteli, teda pardon, skočili ste z jednej reality do druhej, ale ste sa aj abnormálne rýchlo vyliečili zo smrteľných zranení, utiekli zo stráženej nemocnice a bez toho, aby vás našli, ste sa túlali niekoľko dní hlavným mestom toho ich Čechoslovinska. A na záver vás zachránila krásna neznáma a vzala vás k sebe domov, akoby ste boli starí dobrí priatelia? Počúvate sa vôbec, ako nereálne to znie?“ Morozov pobavene zdvihol obočie. Hlavný vyšetrovateľ ho spražil pohľadom.

„Ale ja som jej prispieval na chod domácnosti z mojej výplaty.“

„Takže ste si dokonca zohnali prácu? A kde ste sa akože zamestnali?“

„Ako údržbár na pražských internátoch.“

„Hm,“ pohodil hlavou zapisovateľ, „vraveli ste, že ste inžinier. Naozaj ste si nemohli nič nájsť lepšie?“

Valerij smutne pokrčil ramenami. „V tom čase som si spomínal na máločo zo svojej minulosti. Navyše som nechcel vzbudzovať žiadnu pozornosť tamojších úradov. S falošnými papiermi a vtedajšou prakticky nulovou znalosťou tamojšieho jazyka som bol podozrivým číslo jedna.“

„Ako to, že ste si na nič spred skoku nespomínali? A potom zrazu hej? Akože celý čas nič a zrazu, len tak?“ luskol prstami vo vzduchu lekár.

Valerij zakrútil hlavou. „Nie,“ povedal slabo. Začínal sa triasť zimou. Hoci miestnosť vykurovali radiátormi, on mal na sebe stále len pyžamo a tenký župan. Už chcel ísť naspäť na izbu, kde by si aspoň mohol ľahnúť a prikryť sa dekou. Bol po celodennom výsluchu unavený. Alebo nech mu dajú tie hnusné tabletky. Po nich pravidelne upadne do apatie a je mu všetko jedno.

„Na niečo málo som si spomenul už v nemocnici, ako som videl tie svetlá, a tiež som si spomínal na požiar a na pár faktov o domovine, ako sa volá, kto je prezidentom a tak. Ale to som vám už predsa vravel.“

„A zvyšok?“

„Zvyšok prichádzal vo vlnách. Tie spomienky,“ pokračoval. „Najskôr závraty, potom bolesť hlavy a zrazu som si spomínal na iné veci, o ktorých predtým ani nevedel, že sú.“ A nielen to.

„Kedy sa to začalo?“ položil tentoraz otázku riaditeľ ústavu.

„Tie bolesti?“

Jurij Alexandrovič nemo prikývol.

„Tie boli stále. Vlastne, odkedy som sa prebral v tej pražskej nemocnici. Taký ten neustály pocit, že vás chce bolieť hlava, ale nebolí. Skutočné bolesti prišli niekoľko mesiacov po tom, ako som utiekol z nemocnice. Najčastejšie, keď bolo naokolo veľa ľudí.“

„Mali ste aj tu, doma, podobné symptómy?“ skočil do výsluchu Morozov.

Valerij si nevšimol, ako opatrne vyslovil slovíčko doma.

„Ja neviem. Asi nie.“

„Kedy ste mali naposledy také príznaky?“

Valerij, úbohá ubolená, psychicky aj fyzicky vyčerpaná troska, sediaci len v nemocničnom pyžame na drevenej stolici, sa na okamih vzdialil z tohto neutešeného miesta a mysľou putoval do iného sveta, tam, kde ešte pred pár mesiacmi žil.

„Pár dní pred tým, ako som znova skočil.“ Zamyslel sa. Vlastne v ten deň. Ten hlúpy deň.

V ten večer boli aj s Helenou doma. Vonku sychravý november, podobne ako dnes. V takom čase sa už skoro zmrákalo a vo vzduchu bolo cítiť nadchádzajúcu zimu. Ale aj niečo iné. Čosi ťažko uchopiteľné, čosi, čo sa nedalo popísať slovami. Akúsi zmenu. Nie poveternostnú, jeseň už pomaly odovzdávala žezlo vlády zime, lež inú. Spoločenskú. Zmenu v ľuďoch, v ich zmýšľaní a v ich srdciach. Už vyše roka sa na verejnosti šeptalo, že ľudia majú komunistov plné zuby. Teda, mali ich plné zuby asi dlho, aspoň tak vravela Helena. Bolo to verejné tajomstvo. Na námestiach a v uliciach sa postupne začínali zgrupovať mladí, rozprávať sa o tej zmene, ktorá sa toľko spomínala.

V ten deň znova videl dvojmo. Znova videl veci, čo tam nemali byť. Bol doma, v teple, zaborený do kresla. Pred chvíľou do seba hodil pár acylpyrínov aby odohnal neodbytné pulzovanie v spánkoch. Niežeby zabrali. Hlavu mu išlo roztrhnúť. Už vyše dvoch týždňov nemohol poriadne spávať, a ak aj zaspal, snívali sa mu nočné mory o iných miestach a ľuďoch.

Už uplynul nejaký čas, odkedy sa mu začali znova vracať spomienky na predchádzajúci život v inom svete. Na jeho manželku a rodinu. Na priateľov. Spomenul si na svoje meno a aj na udalosti z Černobyľu. Veľmi ho prekvapilo, že podobná vec sa stala aj tu, v tomto... vesmíre. U nich doma, vo Všezväzovej socialistickej republike, došlo k podobnej katastrofe ako tu. Dokonca, ak chápe dobre a neklame ho pamäť, v rovnakom čase. Mohlo snáď toto byť dôvodom, prečo skočil? Boli tieto udalosti nejako prepojené?

Snažil sa na to nemyslieť, ale bolo to ako s dierou po vytrhnutom zube a jazykom. Čím viac sa snažil nepremýšľať o udalostiach, ktoré ho doviedli až sem, tým viac ho k tomu ťahalo. A tým viac ho bolela hlava.

Tak ako v ten osudný novembrový deň.

Helena bola v ten večer tiež ako na ihlách. Vonku sa začínali zoskupovať mladí ľudia. Bolo výročie nejakej udalosti. Teraz už naozaj nevie ktorej, možno niečo so študentmi alebo také čosi.

„Valerij poď sem. Vonku sa niečo deje.“

Zo spomienok vyšetrovateľ. „Pán Chodemčuk. Súdruh!“

„Áno?“

Jurij Alexandrovič sa otočil na lekára a čosi mu polohlasne zašeptal, nesúhlasne pri tom točiac hlavou.

„Dobre, pre dnešok končíme,“ vyhlásil napokon riaditeľ.

Zvonku dobehli ošetrovatelia.

„Valerij Iľjič, títo súdruhovia,“ pokynul bradou k obom gorilám, „vám pomôžu na izbu. Oddýchnite si, zajtra sa tu o desiatej ráno znova stretneme.“

Po týchto slovách sa Valerij postavil a s pomocou ošetrovateľov sa vydal ku dverám. Po ich odchode sa za zavretými dverami spustila horlivá diskusia.

***

Dnes si poňho prišli skôr. Ráno mu dali nejaké tabletky, po ktorých sa cítil priam skvelo. Dokonca vládal väčšinu cesty do neoznačenej kancelárie prejsť po svojich.

Vnútri ho čakal len súdruh Siryov so zapisovateľom. Morozova nikde nevidel.

„Dáte si kávu?“ Na stole ho čakal podnos s horúcou kávou a s nejakým sladkým pečivom. Valerijovi až srdce poskočilo radosťou. Bol ako malý psík nalákaný do pasce vidinou odmeny.

„Len tak mimochodom,“ pokračoval Jurij Alexandrovič, „dnes sa vidíme naposledy.“ Usmial sa na Valju. „Večer odchádzam. Lekári majú príkaz vám vo všetkom pomáhať. Samozrejme, ešte párkrát sa s vami stretnú a porozprávajú, ale nemusíte mať obavy. Myslím si, že tušíme, čo sa asi stalo.“

„Hej?“ zaznela Valerijovi v hlase slabá nádej. V ruke zvieral šálku s horúcim čiernym mokom, do nosa mu stúpala aróma. Mal pocit, že kávu nepil už sto rokov. Minimálne.

„Áno. Je dokonca pravdepodobné, že vypátrame aj tú vašu Helenu.“

To predsa nie je možné, veď tá je v Československu, v inom vesmíre. Ale už bolo neskoro. Valerij ucítil iskričku falošnej nádeje. Možno skočila s ním. Možno ju nejako stiahol so sebou.

„Musíte nám ale dopovedať príbeh. No ešte predtým,“ nedokončil vyšetrovateľ vetu. Namiesto toho vybral z vrecka saka hnedú nezalepenú obálku a podal ju raňajkujúcemu Chodemčukovi. Ten sa spýtavým pohľadom pozrel na oboch prítomných.

„Chcem, aby ste ju otvorili a potvrdili, či je zo sveta, v ktorom ste prežili posledných pár rokov.“

Chodemčuk siahol do obálky a vytiahol odtiaľ akúsi malú červenú knižku a niekoľko farebných papierikov. Pozorne si ich prezrel a prikývol.

„Áno, je z Československa.“

„Dobre, dajte sem. Toto,“ zakýval pred Chodemčukovými očami, „je jediný dôkaz, ktorý máte. Toto jediné podporuje vaše tvrdenie, že...“ Nestihol dopovedať, pretože sa zrazu otvorili dvere a do miestnosti vbehol rozčúlený Morozov.

„Čo to má sakra znamenať? Boli sme dohodnutí o deviatej s tým, že výsluch sa začína ako vždy o hodinu nato, a vy si dovolíte začať skôr a úplne ma ignorovať?“

„Upokojte sa Morozov!“ Valerij sa konečne dozvedel meno toho doktora. A zrazu mu to došlo. On je predsa primár alebo riaditeľ alebo také čosi.

Siryov podišiel k Morozovovi bližšie a začal mu pološeptom vravieť.

„Situácia sa zmenila. Odísť som mal až zajtra večer, no napokon budem musieť už dnes. Preto som chcel začať takto skôr. Navyše, nemohli sme vás nikde nájsť, aby sme vás mohli informovať o zmene plánu.“

Morozov, ešte stále rozčúlený, začal pomaly chladnúť. Jurij Alexandrovič mu potichu ešte pár vecí povedal, na čo riaditeľ zvesil ramená a upokojil sa úplne.

Akú moc musí mať ten chlap, keď dokáže behom pár minút schladiť riaditeľa celej nemocnice, pomyslel si Chodemčuk. Asi by som to mal skúsiť využiť a hrať na jeho strunu. Možno, keď mu poviem všetko, tak sa odtiaľto dostanem. A možno naozaj uvidím aj Helenu.

„Tak,“ tleskol v dobrej nálade vyšetrovateľ rukami. „A teraz, keď sme si všetko vyjasnili, môžeme pokračovať tam, kde sme včera prestali. Povedzte nám niečo o tých príznakoch spojených s návratom spomienok, ktoré ste mávali?“

Valerij prikývol. Položil nedopitú kávu na tácku a pustil sa do rozprávania.

„Bolo to ako obrovská silná migréna. Ale nebolela ma len hlava, ale každá bunka tela. Akoby sa chcelo rozdeliť a byť na dvoch miestach súčasne. K tomu závraty, pocit pálenia a sucha v ústach. Podobné stavom, čo som mal, keď som skočil.“

„Mali ste aj nejaké vnemové príznaky?“ zaujímal sa už úplne pokojný Morozov. Toto bolo niečo pre neho. Konečne čosi, o čo sa môže oprieť. Každý lekár je tak trocha zberateľ. Na jednej strane sa snaží pacientom pomôcť, na druhej strane dúfa, že medzi bežnými prípadmi nájde dačo dostatočne zaujímavé, čím by sa mohol pochváliť, publikovať v nejakom prestížnom časopise alebo aspoň na konferencii. Mať svoju vlastnú zbierku výnimočných exemplárov. A hoci vykazoval Chodemčuk klasické príznaky bežných mentálnych porúch, to, čo opisoval teraz, sa tak ľahko nevidí. Teda, ak vraví pravdu.

„Hej. Hučalo a pískalo a bubnovalo mi v ušiach. Raz som mal zimomriavky, inokedy ma oblievala horúčava. Často som na pokožke cítil mravčenie, akoby mnou prechádzal elektrický prúd. Navyše vždy, keď to na mňa prišlo, som videl zdvojene. A úplne ku koncu som začal vidieť veci, ktoré tam neboli. Stretával som polopriehľadných ľudí, dokonca som počul, o čom sa rozprávajú. Akoby ozvena alebo duchovia. Ale dalo sa cez nich prejsť.“

„Takže ste vídali duchov?“ Morozov znel pobavene.

„Nie duchov,“ odpovedal mu Valja. „Skôr prízraky z iných...“ Chodemčuk takmer šepkal, ako malý nesmelý školák, ktorý sa hanbí niečo vysloviť nahlas.

„Nerozumiem vám, súdruh,“ posmelil ho Jurij Alexandrovič.

Valerij na okamih zavrel oči. „Iné svety,“ vyrazil napokon jedným dychom. „Prízraky z iných svetov.“

Keď ich otvoril, všimol si, že všetci zrazu zatajili dych a naklonili sa dopredu, aby im nedajbože neuniklo niečo, čo povie. Dokonca aj doteraz skeptický Morozov zrazu zvážnel.

„Jedna vec je byť si vedomý, že ste v inej realite, ale keď začnete vidieť záblesky z ďalších paralelných Zemí, keď začnete pochybovať, čo je pravda a čo nie, to...,“ Valjovi sa zlomil hlas.

„Čo ste videli?“

„Veľké budovy, sochy, ulice, celé námestia. To všetko a viac. Akoby sa prekrývali. Akoby ste vzali nejakú kresbu a cez ňu položili fóliu z meotaru, na ktorej je tiež čosi nakreslené. Niekedy slabo, inokedy silnejšie. Akoby závoj prehodený cez realitu. Vrstvy a vrstvy závojov,“ pokračoval.

„Napríklad Praha. Pred tým, ako som skočil späť sem, som v Prahe býval už niekoľko rokov. Vedel som, ako vyzerajú jej ulice, jednotlivé stavby, pamiatky a tak. V našej Prahe, teda v Prahe v našom vesmíre, som ale nikdy nebol a ani neviem, ako vyzerá, ale niekedy sa stalo, akoby sa tie dve Prahy prekryli. Naša a ich. Alebo iné dve Prahy. A vtedy som naraz videl obe navzájom odlišné mestá. Tie rozdiely miestami boli veľmi neskutočne veľké.“

„Napríklad?“

„Napríklad socha svätého Václava, ich patróna, čo bola na námestí v tej ich Prahe. V mojich vidinách bola niekedy prekrytá niečím iným. Dakedy tam vôbec nebola a na jej mieste sa týčilo obrovské súsošie Lenina a Trockého,“ a niekedy obrovský kamenný Hitler, či čierny monolit alebo veci z nočných môr, chcel dodať, ale našťastie sa zarazil. „Alebo aj niektoré budovy tam boli iné. A tak.“

„Viete, bolo to ako duchovia. Duchovia iných miest. Iných realít. A čím viac som mal tých záchvatov, tým častejšie som ich videl. A nielen to. Videl som ľudí, ktorí tam neboli. Počul som ich, ako sa rozprávajú. Ako sa smejú, ako na seba pokrikujú. Bolo to veľmi chaotické. Ako sen a nočná mora súčasne. Niekedy som nevedel rozlíšiť, ktorá budova je skutočná a ktorá nie, ktorému človeku sa mám vyhnúť, keď išli oproti mne dvaja, jeden z československej Prahy a iný z inej reality. Zrazu som nevedel, čo je skutočnosť a čo sen, čo je tento a čo ten druhý svet,“ riekol so sklopenými očami.

Chodemčuk si všimol, ako sa ostatným v miestnosti zatajil dych. Morozov, doteraz vždy taký skeptický a s pobaveným úsmevom na tvári, si dokonca musel sadnúť, uši a oči na stopkách, a hltal každé Valerijove slovo. O nič lepšie na tom neboli ani ostatní vyšetrovatelia. Zapisovateľ dokonca na okamih prestal ťukať do stroja a len počúval.

„Ako často ste ich videli, tie prízraky?“ zaujímalo Siryova. V rukách mal už ani sám nevedel koľkú cigaretu, no tentoraz si nezapálil a iba ju nervózne obracal v rukách.

„Spočiatku nie veľmi často, ale teraz si uvedomujem, že čím dlhšie som v ich realite bol, tým častejšie prichádzali. Navyše sa tieto vidiny stávali čím ďalej tým skutočnejšími a hmotnejšími. Raz, keď som prechádzal cez ulicu, sa mi zhmotnila pred očami jedna takáto budova, takmer na nerozoznanie od ostatných. Panoval v nej bežný ruch, ľudia do nej vchádzali a vychádzali, kým iní ľudia a autá cez ňu prechádzali, akoby tam ani nebola. Tak som dokázal rozoznať tých skutočných ľudí od nereálnych. Nikto z tých pre mňa vtedy skutočných ľudí ju nevidel, každý cez ňu prechádzal, akoby bola vzduch. Čo možno pre nich aj bola, ja neviem. Ale keď som sa ňou pokúsil prejsť ja, uviazol som niekde uprostred. Ako v nejakom bahne, nevedel som sa poriadne hýbať. Nedalo sa mi dýchať, v ušiach mi tepalo a hlavu mi išlo roztrhnúť. Dokonca sa mi zdalo, že si ma tam, v tej neexistujúcej budove niekto aj všimol a niečo na mňa kričal.“

„Ako ste sa odtiaľ dostali?“ opýtal sa asistent, ktorému to nedalo.

„Trvalo to asi tri či štyri minúty, no napokon to povolilo a ja som sa konečne mohol vyslobodiť a aj poriadne nadýchnuť. Zrazu tá budova začala miznúť, cítil som už len taký odpor, ako keď ste vo vode. Napokon ani taký nie. A keď som konečne z nej vyšiel, pamätal som si na ďalšie detaily svojho života pred skokom.“

„Napríklad?“

„Napríklad, že som pracoval tu, v Černobyle, a mal som ženu.“

V miestnosti ostalo ticho.

„Dobre. Poďme ďalej. V tom období, keď ste tam žili, akiste ste celkom dobre spoznali ich kultúru. Opíšte nám ju bližšie. Vraveli ste, že na tej Zemi bol tiež komunizmus?“

„Nie, nie tak úplne, súdruh Alexandrovič. Nie na celom svete. Viete,“ z Valju liezli informácie ako z chlpatej deky. Kým hovoril o fyzike alebo o Helene, tak sa zdalo, že sa nedá zastaviť. Len čo ale začali s politickou témou, tak začal byť obozretný. Valja, ak teraz niečo povieš zle, tak sa stadeto nedostaneš nikdy, pomyslel si.

Vtom to Siryovi docvaklo.

„Počujte, súdruh Chodemčuk, tu sa nemusíte báť žiadneho prenasledovania alebo podozrenia, že ste nejaký, pfff,“ zafunel, „podvratný živel. Tu predsa hovoríte o inej, druhej realite. Takže pokojne.“

Valerij na pár sekúnd zmĺkol a premýšľal. Dobre, skúsi hrať ich hru. Veď aj tak všetko už raz povedal pri predchádzajúcich vypočúvaniach. Rozhodol sa teda vyklopiť aj zvyšok.

Siryov sa usmial.

„Čo sa týka toho ich sveta, ako som už povedal, vyzeralo to podobne ako u nás. Akurát tam neexistovala Všezväzová socialistická republika, ale, počkajte,“ snažil sa spomenúť si na presný názov. „Aha, už viem. Zväz sovietskych socialistických republík. To som zistil už vtedy v nemocnici z rádia.“

V miestnosti sa rozhostilo ticho. Všetci napäto počúvali.

Siryov načal novú škatuľku cigariet, asi Prím alebo tých Sturmiek, a pripálil si. „Takže aj na paralelnej Zemi zvíťazil socializmus a bratský komunizmus,” utrúsil poznámku, skôr pre seba než pre ostatných.

Morozov pokračoval otázkou. „A, predpokladám, že to nebol jediný rozdiel v porovnaní s nami. V čom sa ešte líšili?“

„Zistil som, že do určitého bodu máme takmer totožné dejiny. Rím, stredovek, cárske Rusko, napoleonské vojny alebo obe svetové vojny.“

„A?“ zapojil sa znova do výsluchu Jurij.

„Podľa toho, čo viem, všetko sa zmenilo tesne po druhej svetovej vojne. V tej ich realite ostali po oslobodení Červenou armádou jednotlivé krajiny samostatné. Nepožiadali o bratskú pomoc a začlenenie do našej vlasti. Na rozdiel od nás sa končí ich zväz hneď za Ukrajinou. Československo, Poľsko, Maďarsko, Rumunsko aj Juhoslávia sú samostatné krajiny. Dokonca aj Čína, Mongolsko, Vietnam a ostatné ázijské štáty našej vlasti sú samostatné.“

„Vravíte, že ich komunistický štát je menší ako... ako náš“, hľadal vhodné slová Siryov.

Valerij prikývol. Štokholmský syndróm, prehnaná kalkulácia, snaha zavďačiť sa väzniteľom, to všetko podporené drogami a perfektne vypracovaným postupom, ako u zúfalej trosky vyvolať sympatie, napokon spôsobili, že im chcel povedať všetko. Dokonca sa už ani necítil tak unavený. Čiastočne pomohla káva, z väčšej časti však amfetamín v podobe ranných tabliet.

„Viete, čo je ešte zvláštnejšie? Aj oni majú mnohých známych ľudí, ktorí sú takmer úplne totožní s tými našimi, len zastávajú iné pozície. Napríklad súdruh tajomník Romanov existuje aj v ich svete, len je obyčajným poslancom. A podobne aj mnohí ďalší. Oni tiež majú generálneho tajomníka, nejakého Gorbačova, ale ten sa podľa mňa snažil celý ich systém rozbiť.“ Ktovie, či nebol agentom západu alebo zradcom, tak ako u nás Stalin alebo Kirov, zauvažoval Valerij.

„Valja, povedzte mi, ako sú na tom ich obranné zložky? Armáda, letectvo, vojenský výskum.“

„Na to neviem odpovedať. Nikdy som sa o ne nezaujímal, ale asi ako u nás, nie? Majú tanky, lietadlá a lode. Ich Sovietsky zväz a Západ, ktorý volajú Amerika, sú zakliesnené v čudnom konflikte, vo vojne bez boja...v studenej vojne.“

Siryov zodvihol obočie.

„Hej,“ zamyslel sa, „vyzerá to tak, že na rozdiel od nás, kde západné mocnosti po druhej svetovej vojne upadli, ostala hlavnou silou západných mocností práve ona. Obe superveľmoci, ako ich nazývajú, sú rovnako silné s rovnakým množstvom zbraní hromadného ničenia. Dokonca sme tam, oni tam,“ opravil sa Valerij, „ani nepristáli na Mesiaci. Namiesto nás tam boli prví tí Američania.“

V ordinácii sa rozhostilo ticho. „Západniari na Mesiaci? Nemožné,“ vydýchol zarazene Jurij Alexandrovič.

Valerij prikývol.

„A ďalej? Vráťme sa k zbraniam.“

„Ja, ja neviem. Ja nie som špecialista na armádu a vojnu.“ Valerij začal zmätkovať. Bol som tam šťastný, našiel som znova zmysel života a ženu, ktorú som miloval. Ja som nechcel skočiť naspäť, chcel dodať, ale nemohol. Ak sa chce niekedy odtiaľto dostať a nájsť Helenu, ak Siryov neklamal a naozaj skočila spolu s ním, tak musí spolupracovať.

„Dobre,“ vyšetrovateľ prestal tlačiť na pílu. Skôr či neskôr sa k tým informáciám aj tak dostanú. Teraz mu však napadla iná myšlienka.

„Vravíte, že ste tam žili až do roku,“ pozrel do papierov s predchádzajúcimi výpoveďami, „až do novembra 1989. Čo sa stalo, že ste, ako vy vravíte, znova skočili?“

„Za to môže Helena. A tá posraná revolúcia,“ riekol cez zuby.

„Skúste nám povedať viac.“

„Ako som už povedal, v deň, keď som skočil, som zasa začal cítiť tie isté príznaky, ako keď sa mi začali vracať spomienky. Bolesť hlavy, obrovská pulzujúca bolesť. Nevoľnosť. Mal som vtedy v sebe už niekoľko liekov, ale tie nie a nie zabrať. Navyše sa mi znova zjavovali prízraky z iných svetov. Tentoraz ich bolo viac než kedykoľvek v minulosti. Dokonca aj u Heleny v byte, v našom byte, som videl malého chlapca, ako pobehuje po izbe s malým lietadielkom v ruke.“

Toto znova zaujalo psychiatra a začal sa detailne vypytovať otázky typu, kde konkrétne ho bolelo, či pociťoval závraty, nejaké náznaky depresie, aký mal tlak, a podobné nezmyselné otázky, ktoré bol síce hlavný vyšetrovateľ ochotný do určitej miery tolerovať, no žiadnym spôsobom ich neprivádzali k cieľu.

„To stačí,“ prerušil ho napokon Siryov. Valja stále nevedel, ako sa Jurij Alexandrovič volá, a tak mu prezývka ostala.

„Povedzte mi niečo tej revolúcii, o čo vlastne išlo?“

Valja sa nesmelo poškrabal na brade. Nerád hovoril o politických záležitostiach.

„Bola to revolúcia proti komunistickému systému. Ľudia sa búrili.“

„Takže proti vláde?“ táto informácia bola nová. Jurij Alexandrovič si nepamätal, že by o nej čítal v prechádzajúcich správach.

***

„Valerij poď sem! Vonku sa niečo deje.“

Veľmi sa mu nechcelo. Napokon sa z kresla na Helenine naliehanie postavil a podišiel k oknu. Zrazu pocítil závrat.

Bývali ďaleko od centra, ale na uliciach videli trúsiacich sa ľudí smerujúcich do mesta. Vyzeralo to ako na Silvestra. Tých ľudí boli celé zástupy. Mnohí z nich boli pravdepodobne duchovia, ozveny z iných Práh. V ten deň už pár prízrakov zazrel, naposledy malého chlapca vo flanelovej košeli, ako so smiechom a s malým dvojplošníkom v ruke pobehuje po ich obývačke. Napriek tomu, a to by Valerij odprisahal na svoj život, videl ulicami mesta kráčať miliónové davy.

„Poď pôjdeme von,“ nedala sa odbiť Helena.

V žiadnom prípade sa mu do tej zimy ísť nechcelo. Vonku okolo troch stupňov, ale v noci malo podľa predpovede mrznúť. Kosa ako v psinci a k tomu ešte pocit malátnosti, ktorý sa stupňoval raketovým tempom. Navyše prízraky na každom kroku. Už sa ich za tie roky naučil odlišovať od skutočných ľudí. Najčastejšie podľa ich správania, podľa toho, ako prechádzajú budovami, ako miznú a znova sa objavujú. No v takomto dave si nebol veľmi istý, či to zvládne. Navyše sa cítil v davoch vždy tak trochu nesvoj.

S Helenou žil už niekoľko rokov. Stále v tom istom byte, kde ho v osemdesiatom šiestom prichýlila, čoby bezdomovca s vytknutým členkom. Jej brat pár mesiacov nato, čo sa Valerij „nasťahoval“, odišiel a oni si z toho malého dvojizbáčika spravili domov. V tom čase Helena používala zase svoje dievčenské meno Šmídová, hoci v občianskom mala stále meno po svojom mŕtvom manželovi. Dohodli sa, že na verejnosti bude aj vystupovať ako jej brat Martin, no v súkromí sa ich vzťah vyvinul do úplne inej roviny.

O svojich problémoch, o tom, kto je a čo často zažíva, jej nikdy nevravel a ona sa nikdy nepýtala. Raz jej skúsil načrtnúť detaily svojho minulého života, no jeho pokus ukončila s tým, že nechce vedieť, čo bolo. Pre ňu je dôležitá len súčasnosť. Asi sa bála, že by o neho mohla prísť.

„A čo keby sme ostali dnes doma? Isto budú dávať záznam v televíznych novinách,“ skúsil sa k nej pritúliť. „Navyše ma dnes celý deň bolí hlava.“

Helena však patrila k tým akčným ženám, ktorým sa nedalo povedať nie.

„Tak ak chceš, ty tu ostaň, ja ale idem,“ vyhlásila razantne a na potvrdenie si začala obliekať nový tmavozelený kabát, čo si pred dvoma týždňami konečne kúpila v Tuzexe.

Valja sa pár okamihov vzpieral, ale skúste oponovať Helene. Nemáte šancu. Napokon sa chtiac-nechtiac začal slimačím tempom obliekať aj on. Hodil na seba starý baloňák, na hlavu si nasadil vlnenú čiapku, čo mu minulý rok uplietla, obul staré baťovky a vydal sa spolu s Helenou pred činžiak, kde sa pridali k hlúčiku ľudí pomaly smerujúcemu k Albertovu. Samozrejme, tak ako počas všetkých minulých revolúcií, aj tu šlo o mladých ľudí a študentov, ktorí šli vyjadriť svoj nesúhlas s režimom. Valerij však videl viac. Vonku na ulici videl aj tiene z iných svetov, tucty postáv prechádzajúcich múrmi skutočných budov a množstvo reálnych ľudí prechádzajúcich prízračnými budovami iných Práh, nepravidelne sa zjavujúcich a miznúcich vonku na ulici. Navyše mal pocit, že bolesť hlavy sa stupňuje.

Cestou sa dali do reči s akousi neskutočne utáranou mladou ženou, Drahomírou už nevie akou. Valjovi veľmi do reči nebolo, a tak ho len Helena predstavila ako svojho brata.

Ako vysvitlo, Drahomíra robila vrátničku na študentských internátoch v Tróji.

„Naozaj? To ste tam možno mohli stretnúť aj Martina. Ten robí na internátoch a na školách údržbára,“ zanôtila Helena. Vrátnička sa zasmiala, a spustila príval slov.

Valerij obe ženy ignoroval. Točila sa mu hlava. Chcel sa vrátiť domov, napchať sa tabletkami, dať si na čelo ľadový obklad, ľahnúť si a spať. Párkrát to aj Helene naznačil, no tá bola ako v siedmom nebi. Helena patrila medzi typy, ktoré museli byť vždy v centre diania. Plná energie a usmievavá, medzi ľuďmi sa cítila ako ryba vo vode. Vždy bola taká. Na rozdiel od Valju. Sama vravela, že už na priemyslovke vždy medzi prvými a vždy najaktívnejšia. Veľmi chcela ísť na vysokú školu. Ale to sa nedalo. Výška nebola pre všetkých.

Keď konečne krátko po pol siedmej dorazili na miesto, zhromaždenie sa už pomaly končilo. Od okoloidúcich sa dozvedeli, že časť zástupu išla na Vyšehrad, tak sa vydali tiež tým smerom.

Postupne sa k nim pridali ďalší známi, ktorých Drahomíra poznala z internátov. Spolu s ostatnými sa pustili do skandovania „Jakeša do koša“ a „Masaryka na stovku“.

Valerija, neskutočne unaveného a tackajúceho sa v dave, paradoxne tá atmosféra spolupatričnosti tak trocha postavila na nohy. Zdalo sa mu, že bolesť a nevoľnosť akoby trošička ustúpili, a dokonca za celý čas videl iba pár prízrakov. Žeby to povoľovalo, a on sa bude môcť konečne po dlhom čase poriadne vyspať? Žiaľ, ako sa neskôr presvedčil, bol to len klam.

Bolo okolo siedmej, keď spoločne došli až na Národní třídu, kde sa zhromaždil obrovský dav. Podľa Heleninho odhadu tam mohli byť tisíce ľudí. Podaktorí držali v rukách sviečky a zapaľovače, ďalší transparenty. Nad tým všetkým znela Československá hymna a niektoré ďalšie piesne.

Valerij však vnímal veci inak. Bolo ich tam neskutočne veľa. Milióny. Obyčajní ľudia z československej Prahy, obyvatelia Rakúsko-Uhorskej monarchie, zástupy protestujúcich z Prahy okupovanej neomongolskými hordami, z Prahy dobytej Švédmi, z Prahy Česko-slovenského kráľovstva, z ostrovného Štátu Pražského zo zatopenej Európy, z Prahy okupovanej Poliakmi, Rusmi, Ukrajincami, Rimanmi, Aztékmi, Marťanmi, prapodivným hmyzom a zo stoviek ďalších alternatívnych verzií hlavného mesta Československa. Demonštrácia sa šírila paralelnými vesmírmi ako dominový efekt. Na námestí videl ľudí mávať všemožnými verziami transparentov a vlajok a kričať rôzne heslá.

Videl ľudí, ktorí prechádzali jeden cez druhého a cez rôzne nereálne aj reálne budovy. Dokonca zazrel potetovanú a holohlavú verziu Heleny s preškrtnutými tromi korunkami na transparente a kričiacu čosi v cudzom jazyku. Všade chaos, šialený chaos. A uprostred toho neborák Valja, ktorému znova dal niekto hlavu do zveráku a poriadne utiahol, až cítil, ako mu praská lebka. Premkla ho silná nevoľnosť.

„Martin, si v poriadku?“ zaujímala sa Drahomíra. Neodpovedal, len sa snažil zadržať zvracanie a neodpadnúť. Už tu nechcel byť. Každú chvíľu videl, dokonca cítil, ako cez neho prešlo pár osôb a raz dokonca aj nejaký mechanický kôň. Väčšinou len zavrel oči, nemal chuť vidieť ich vnútornosti, no ak v ňom náhodou niekto zastal, tak ho doslova cítil. Cítil teplo, pach, dokonca slabé rytmické búšenie srdca dotyčného. Podaktoré prízraky sa navyše začali zhmotňovať. V tom okamihu začal Valerij panikáriť.

Jedna vec je uviaznuť uprostred rozľahlej budovy na prízemí, ale uviaznuť uprostred tela obrovského kybernetického koňa bolo šialené. Zrazu mu začalo byť všetko jedno. Bolesť, hučanie v hlave, nevoľnosť. Snažil sa jedine dostať z davu. Rozbehol sa, čo mu sily stačili, s Helenou aj s Drahomírou v pätách. V tomto prípade však je však slovíčko rozbehol sa dosť nepresné. Valerij sa predieral davom skutočných aj prízračných postáv. Snažil sa čo najrýchlejšie dostať zo stredu davu a pritom prechádzal desiatkami postáv z paralelných realít, niektorými ľahko, inými ťažšie.

Konečne sa dostal do oblasti, kde bolo protestujúcich menej. Čochvíľa ho dobehli obe ženy.

„Si v poriadku?“ chytila ho Helena za ruku a pritisla k sebe. Cítil vôňu jej vlasov, a hoci oči naplnené strachom a záchvatmi šialenstva mu kmitali po dave sem a tam, začal sa konečne upokojovať. Nádych. Výdych.

Mohlo byť asi okolo ôsmej, keď sa Helena s Drahomírou a s tackajúcim sa Valjom, ktorého nikto nepoznal inak ako Heleninho brata Martina, pomaly predierali masami ľudí. Konečne sa dostali na okraj námestia, kde boli obe ženy svedkami neuveriteľnej scény. Mladí ľudia posedávali a držali sa za ruky, dievčiny dávali policajným ťažkoodencom za štíty kvetiny a spolu spievali české a slovenské piesne.

No Valerij mal pred sebou iný, omnoho krvavejší obraz. Na zemi pred ním ležali v kalužiach krvi nespočetné telá, cez ktoré sa valili policajné jednotky s tromi korunkami na prilbách, tanky s červenými hviezdami, vojaci s ďalšími rôznymi označeniami z nespočetného množstva rôznych, navzájom sa prekrývajúcich vesmírov. Pred očami mu prebiehal prízračný masaker protestujúcich mladých ľudí túžiacich po slobode. Boj za slobodu opakujúci sa v desiatkach paralelných realít Prahy, utopený v oceánoch krvi pod pätami miliónov vojakov a policajtov rôznych národov, rás a režimov. Nikto z nich netušil, že také čosi sa čoskoro stane skutočnosťou aj tu.

Valerija naplo, zlomilo v páse a začal zvracať. V hrdle ho pálilo a v ušiach neustále počul hlasité pískanie prehlušované neustálym DUM, DUM, DUM. Pozrel sa dole na ruky. Tie začali pred jeho očami miznúť, akoby sa vyparovali. Zrazu pochopil, čo sa deje. Nechcel ísť, chcel ostať a byť s ňou a utiecť odtiaľto. Chcel kričať, no z úst mu nevyšiel ani hlások.

Helena, nemali sme sem chodiť!

Keď dopadli prvé rany obuškov, bola Helena práve pri ňom a podopierala ho, kým Drahomíra mu držala bundu, aby si ju nepošpinil. Keď dopadli prvé rany a policajné oddiely sa pohli vpred, vyšmykol sa Valerij z Heleniných rúk a dopadol na zem na všetky štyri. Čosi na neho v tom zmätku kričala. Keď dopadli prvé rany a medzi ľuďmi vypukol chaos, chcel jej ešte niečo povedať, no už nevládal. Napokon sa zrútil v bezvedomí k zemi.

Poslednú vec, čo počul, pred tým, než jeho telo zmizlo pod stovkami utekajúcich nôh, než sa rozplynulo medzi dimenziami, pred tým, než znova skočil, bol Drahomírin krik, že tie svine zabili Martina Šmída.

***

„Súdruh Chodemčuk, ste v poriadku?“ zatriasol Valjom Morozov.

Ten si až teraz všimol, že kým bol zahĺbený do spomienok, posledná cigareta, v podstate už len vyhasnutý špak, mu popálila prsty.

„Prepáčte. Čo ste sa pýtali?“

„Či poznáte dôvod revolúcie, o ktorej sa letmo zmieňujete v predchádzajúcich výpovediach.“

„Chceli slobodu. Podľa ich slov jej mali málo.“ Chodemčuk sa zatváril zmätene. „Ale veď mali všetky výdobytky socialistického zriadenia a kráčali pevným smerom k svetlému komunizmu, tak ako my. Tak prečo boli nespokojní?“

Blafoval. Spomienky na Helenu mu konečne pomohli prelomiť zdanie sympatických súdruhov vyšetrovateľov, ktorí mu chcú pomôcť. Napokon sa rozhodol že im predsa len nechce povedať pravdu. Rozhodne im nesmie povedať, čo všetko počas tých posledných hodín tam videl a zažil.

„Boli to blázni, súdruh Jurij Alexandrovič,“ vyhlásil napokon.

Ten len mykol plecom. „Zúčastnili ste sa aj vy na tom proteste?“

„Išli sme von, ale bolo mi veľmi zle a...“ zavzlykal zrazu Valerij.

Morozov sa prekvapene pozrel na vyšetrovateľa a potom naspäť na Chodemčuka. Posledné časti výpovede boli častejšie hľadaním neúplných informácií prerušovaným dlhšími pauzami, keď sa Chodemčuk stratil vo vlastných spomienkach, než systematickým skladaním príbehu.

„Čo sa stalo?“

„Posledné, čo si pamätám, je, ako sa nado mnou skláňa Helena a niečo na mňa kričí,“ smutne konštatoval Valerij. Toto bola koniec-koncov pravda. Tam, na Národní tříde, keď spadol, zlomok sekundy pred tým, než ho obklopila tma bezvedomia, počul jej hlas, hoci už nevie, čo kričala. Slzy mal na krajíčku.

„Nikdy predtým mi nebolo tak zle. Bolo to rovnaké ako vtedy, keď som sa zobudil na tej ceste, predtým, než ma odviezli do nemocnice“ zodvihol uplakané oči k vyšetrovateľom. „Znova som bojoval s bolesťou, ale napokon som odpadol.“

Jurij Alexandrovič sa zamyslel. „Pamätáte si potom ešte na niečo? Čokoľvek?“

„Iba bolesť. Bolesť a pocit, že sa obraciate naruby. Všetky vnútornosti von, zbierate vlastné črevá, pišťanie v ušiach, pálivý pocit na pokožke a tma. A ďalej? To už viete vy lepšie než ja. Prebral som sa znova v nemocnici. Tu. V tejto. Pripútaný k posteli. Vraveli ste, že ma našli na Červenom námestí, ale to si nepamätám. Tak ako som si nepamätal ten prvý raz.“

Napokon to Valerij Chodemčuk nevydržal a rozplakal sa. Nechcel tu byť. Chcel byť tam, v Prahe. S ňou. Nechcel byť tu!

Morozov kývol Siryovi. Ten po chvíli premýšľania súhlasil a zavolal ošetrovateľov, ktorí odviedli Valerija na izbu.

***

Keď konečne vyšli z inštitútu, bolo už niečo po desiatej večer. Po aute, ktoré malo odviezť oboch vyšetrovateľov, však stále nikde ani vidu, ani slychu. Keďže celé dni presedeli v malej vydýchanej kancelárii, ocenili napokon všetci traja muži konečne chvíľu na čerstvom vzduchu. Vonku snežilo, a tak ostali stáť pod strieškou chrániacou vchod do budovy. Hlavný vyšetrovateľ si práve pripaľoval predposlednú Sturmku, keď Morozov prerušil ticho.

„Úžasné, ako sa dokáže sústrediť a priam až fascinovane rozprávať, keď ide o jeho prácu, nezdá sa vám? Po väčšinu času je len úbohou troskou, ale hneď ako dôjde na tie jeho fyzikálne hračky alebo Helenu, tak...“

„To využite,“ skočil mu do rečí Siryov. „Musíme z neho dostať čo najviac informácií. O politickom usporiadaní tých miest, kde bol. O ich vojenskej sile. Aj o technologickej výbave. Možno budeme vedieť tie informácie použiť proti Západu. Hlavne skôr, než sa zrúti alebo…“ Alebo znova skočí, chcel dodať, ale také zlyhanie nepripadalo do úvahy. Na okamih sa odmlčal.

„Fascinuje ma to prepojenie svetov,“ pokračoval po chvíli, skôr pre seba než pre doktora. „Vo všetkých došlo k černobyľskej katastrofe. Vám sa to nezdá zaujímavé? Akoby nejaký zlom, spojnica vesmírov, v ktorej sa prelínajú a dotýkajú. Nexus. Možno práve takéto udalosti mu umožnili skočiť.“

Takéto slová Morozova prekvapili. Oni si naozaj o tom chudákovi myslia, že sa dokáže teleportovať do iných paralelných vesmírov?

„Jurij Alexandrovič, vy si teda nemyslíte, že je to západný agent?"

Vyšetrovateľ neodpovedal. Dával si načas. Namiesto toho mierne zaklonil hlavu a potiahol si z cigarety. Vychutnával si jej štipľavú chuť, arómu, čo mu zanechávala v ústach. Odrazu ľutoval, že neostali čakať na auto vo vnútri.

O Chodemčukovom incidente, ako udalosť na velení rozviedky volali, počul Jurij Alexandrovič takmer okamžite po jeho zjavení sa v Moskve. Samozrejme, tak ako všetci ostatní to bral spočiatku ako fantazmagóriu svedkov, dezinformáciu, propagandu či iný zásah západných mocností do vnútorných záležitostí štátu. Jeho nadriadeným to však nedalo spávať a časom ani jemu. Sám zažiadal o pridelenie prípadu, a čím viac sa mu venoval, tým väčšmi bol presvedčený, že musí Valerija Iľjiča Chodemčuka navštíviť sám.

„Choďte zistiť, čo je s tým autom,“ obrátil sa na bokom stojaceho zapisovateľa, ktorý si s predstieraným záujmom v slabom nočnom osvetlení čítal niečo na nástenke pred ústavom.

Vedľa stojaci riaditeľ nervózne zašúchal nohami. Zjavne bol zvyknutý konať z pozície nadriadeného a teraz musel čakať čo i len na hlúpu odpoveď. Už počas vyšetrovania sa musel krotiť, avšak v ten posledný deň, keď začali bez neho, mu už praskli nervy. Napriek tomu znova siahol na dno svojej trpezlivosti.

Po tom, čo asistent hlavného vyšetrovateľa odišiel zháňať meškajúci odvoz, si dal vyšetrovateľ ešte chvíľu načas a riaditeľa zámerne ignoroval.

„Nie. A nie je ani blázon, ak máte na mysli toto,“ prehovoril konečne.

„Vy si teda naozaj myslíte, že má pravdu? Že je tým, za čo sa vydáva? Ale veď to je bohapustý výmysel slaboduchých rojkov. Takých sme predsa,“ nestihol dokončiť, pretože ho prerušil pohyb vyšetrovateľovej ruky smerujúcej pod kabát.

Tentoraz si to, Georgij, prehnal. Už ťa majú, pomyslel si psychiater. Vedel že oponovať vyšetrovateľom z ministerstva sa neopláca.

Na jeho prekvapenie však vyšetrovateľ nevytiahol zbraň ani želiezka, ale hnedú obálku a podal ju psychiatrovi.

„Nejde o to, či mu veríte vy alebo ja. Ide o fakty a dôkazy, pán riaditeľ. Chodemčuk sa podľa výpovede viacerých svedkov zhmotnil nie na Hlavnom námestí, ale uprostred Kremľa. To námestie sme mu natlačili do hlavy my. Navyše,“ ukázal na obálku v Morozových rukách, „toto mal v ten deň pri sebe.“

Hoci bola už tma, stáli na schodoch a tie osvetľovala lampa, takže si Morozov mohol dobre všimnúť, že vo vnútri obálky sa nachádzala kôpka farebných papierov s číslicami.

„Dnes ráno, skôr než ste prišli, sme mu ich znova ukázali, aby potvrdil ich pravosť. Ich peniaze, československé,“ odpovedal na nevyslovenú otázku.

„A tá červená knižočka s fotografiou je nejaký identifikačný preukaz?“

Jurij Alexandrovič prikývol. „Vystavený na meno Martin Šmíd. Oboje sme dali preveriť odborníkom. Atrament použitý na pečiatky v ich občianskom preukaze je úplne bežný, no vodotlač je náročná. Podľa toho, čo Chodemčuk vravel, je to síce asi tak aj tak podvrh, no kvalitatívne na vysokej úrovni.“

„A peniaze?“ Morozova popadla zvedavosť.

„To je trocha iná káva. Ak aj bol preukaz podvrh, tak peniaze vyzerajú byť pravé. Minimálne čo sa týka kvality vodotlače, farby a samotného papiera. Lenže,“ zamyslel sa, „ide o druh peňažného papiera, ktorý sa v našom svete nepoužíva. Nekorešponduje ani s našimi, ani so západnými vzorkami. Dokonca ani farby vybrané na tlač nie sú po chemickej stránke typické. A to už vôbec nevravím o tom, prečo by si vôbec mal niekto vymýšľať peňažnú menu nejakej fiktívnej krajiny. Hoci,“ pokrčil plecami vyšetrovateľ, „vieme, že Československo nejaký čas v našej realite existovalo ako samostatný štát. Chvíľu, pred vojnou, kým sa nepridalo k nám. Koniec-koncov, tí ľudia zobrazení na bankovkách naozaj boli významnými postavami ich dejín. Teda väčšina. O tom chlapovi na zelenej stovkovej bankovke však nevieme nič.“

Medzitým sneženie zosilnelo a auto ešte stále nedorazilo. Jurij Alexandrovič si vyhrnul golier a spolu s psychiatrom sa ešte viac schovali pod striešku chrániacu vchod do budovy.

Vzal ochromenému doktorovi bankovky z ruky a znovu ich opatrne vložil do obálky. Zo škatuľky, ktorú vzal asistentovi, vyklepal poslednú Sturmku a zapálil si.

„Počujte Georgij Vasiľjevič, či už si myslíte, že to je pravda alebo nie, ten muž nesmie do odvolania opustiť múry vášho inštitútu. Držte ho osamote a obmedzte kontakt s okolím. Je nebezpečný. Jeho myšlienky môžu v dnešnej hektickej dobe získať medzi spodinou a vnútornými nepriateľmi podmienky na klíčenie a môžu podnecovať k nepokojom. Nezabudnite, ako dopadla Budapešť a ako sme sa pred rokmi museli porátať s Poliakmi. Dokonca dvakrát!“

„Spoľahnite sa,“ zamrmlal Morozov. „Ten chlap do ďalšieho nariadenia neopustí túto budovu. Ale aj tak si myslím, že ide len o neškodného chudáka trpiaceho paranoidnou schizofréniou.“

Zrazu sa vyšetrovateľ pozrel Morozovi do očí. Mal úplne iný pohľad než ten, na ktorý bol u vyšetrovateľa zvyknutý.

„Ale čo ak nie, čo ak vraví pravdu? Viete si to predstaviť?“ V očiach mu hrali plamene vášne a fanatizmu, hlas mu znel vzrušením.

„Celá armáda teleportujúcich sa vojakov, skáčucich silou vlastnej vôle z miesta na miesto priestorom a časom. Takú armádu by nikto neporazil. Za pár dní by sme zrazili Západ na kolená. A potom celú Zem! A keď konečne ukončíme túto večnú vojnu a svet bude náš, obrátime svoj zrak na tie iné svety. Iné dimenzie. Celé vesmíry.“

V diaľke sa konečne ozval zvuk približujúceho sa motora. Zdá sa, že vyšetrovateľov asistent konečne zohnal auto.

Jurij Alexandrovič sa náhle, akoby lusknutím prstov ovládol, sťaby precitol z nejakého horúčkovitého sna. Morozovovi tiekli po chrbte potôčiky studeného potu. Celý čas vedel, že bol pri vypočúvaní v kancelárii zavretý s bláznom. No až teraz si uvedomil, že tých bláznov bolo v skutočnosti viac.

Auto, hranatý mercedes šedočiernej farby, konečne zastalo pri schodoch ústavu.

Vyšetrovateľ sa naposledy pozrel na riaditeľa Serbského inštitútu a už úplne vyrovnaným hlasom riekol: „Morozov, musíme zistiť ako sa mu to podarilo. Za každú cenu. Behom najbližších dní sa vám ozvem a budem vás inštruovať, ako ďalej.“

Následne sa otočil a zišiel po schodoch k autu. Predtým, ako doň nasadol, sa zvrtol na podpätku smerom k starému psychiatrovi a zodvihol pravú ruku.

„Heil Führer.“

„Sieg Heil,“ zašomral Morozov.

***

Cestou na letisko si Jurij Alexandrovič v aute poklepával prstom po novej, nenačatej škatuľke Marlboriek. Schoval si ju do vrecka, ten ukrajinský chuj by mu ich všetky vyfajčil a nemecké Sturmky, či nedajbože tie ich Primy, ani zďaleka nie sú také lahodné.

Chvíľu cez okno neprítomným pohľadom sledoval ulice Moskvy, ktorá si aj po štyridsiatich rokoch od dobytia Wehrmachtom zachovávala typický ruský štýl. Stále sa však nemohol zbaviť pocitu, že mu niečo uniklo. Niečo, čoho sa letmo dotkol, no nemohol si spomenúť, o čo konkrétne išlo. Vedel, že sa to netýka len toho prekliateho ukrajinského mesta. Čo ak nie je jedinou spojnicou všetkých realít, zauvažoval. Keď Chodemčuk skočil do jednej z tých alternatívnych dimenzií, možno za to mohol Černobyľ. Je jedno, či išlo o posraný urýchľovač v Chodemčukovej realite, jadrovú elektráreň zo sveta samostatného Československa, alebo výbuch generátoru energie vril v ich realite. Ale on predsa skočil aj druhýkrát. Mohla za to tá smiešna revolta v Československu? Nie je aj ona nejakou ďalšou spojnicou? Nazatajuje im Valerij nejaké dôležité fakty? Koľkokrát sa už asi odohrala? A ak áno, hrozí niečo podobné aj tu? A ak áno, môže také niečo vôbec ohroziť Árijskú Ríšu, rozprestierajúcu sa od Atlantiku až po Ural? Toto ešte bude musieť preveriť.

Epilóg

Georgija Vasiľjeviča Morozova striaslo. Keď osamel, vrátil sa do kancelárie a zamieril k malej vstavanej skrinke. Otvoril ju a vybral odtiaľ vodku s klasickým zdobeným pohárom. Nalial si až po okraj a alkohol na jeden hlt vypil. Potom si znova nalial a usadil sa za písací stôl v kancelárii.

Za posledný týždeň sa mu zmenil pohľad na celý vesmír. Ak je pravda to, čo si za posledné dni vypočul, tak existovali minimálne dva ďalšie svety, v ktorých Ríša prehrala vojnu a spojenci a komunisti ju naopak vyhrali.

Od svojich pätnástich bol členom strany, najskôr jednej, potom druhej. Zďaleka však s nimi nesympatizoval tak, ako mal. Ani s jednou. Ako dvadsiatnik zažil vojnu a pamätal si, ako nacisti vyhrali, ako ich vítali na uliciach Moskvy s kyticami. Pamätal si súd s boľševickými sviňami, aj to, ako našli Stalinovo telo so zbraňou v ruke a s prestrelenou lebkou. Pamätal si sľuby mieru, aj toho trasúceho sa deda, ktorého kedysi volali Führer.

Ale odvtedy išlo všetko dole vodou. Druhá vojna a bombardovanie Británie. Zhodenie japonských jadrových bômb na Sydney v päťdesiatom prvom. Studená vojna so Západom. Hladomor a chrípková epidémia v šesťdesiatych rokoch. Druhé Varšavské povstanie v sedemdesiatych. Epidémie kiahní a cholery, chudoba, znova hladomor, triedny systém a tábory pre nevyhovujúcich.

Bolo to podobné aj v iných realitách? Už sám nevie, čomu veriť.

Ríšu zamestnáva studená vojna so Západom a po tej sabotáži vrilového generátora sa šťastie pomaly začalo prikláňať na stranu Západu. Američania vraj navyše majú nové zbrane, ktorými by mohli konečne zraziť náckov na kolená. Možno aj preto sa nechal nimi pred rokmi naverbovať a v tajnosti spolupracoval s piatou kolónou a pašoval ľudí na západ. Disidentov. Vedcov. Intelektuálov. Vysokých vládnych alebo armádnych činiteľov. Všetkých, ktorých prenasledovali, ktorých mu dali do opatery a ktorých potom vyhlásil za bláznov alebo mŕtvych.

Ak je ale Valerij Chodemčuk skutočný a skočil, podľa toho, čo vravel, nie raz, ale dvakrát, dokonca do dvoch odlišných realít, a ak sa nacistom nejakým spôsobom podarí objaviť, ako získal tie schopnosti, tak...

Spomenul si na vyšetrovateľove slová: „... dobyjeme svet!“

Po chvíli uvažovania a asi piatom pohári vodky sa napokon rozhodol. Z hornej zásuvky stola vybral hárok čistého papiera, vzal do ruky atramentové pero, darček od svojej zosnulej manželky, a začal písať. Po pár minútach odložil zapísanú stránku s rozlúčkou a vysvetlením, prečo konal tak, ako konal, na stôl a siahol do najspodnejšej, vždy zamknutej zásuvky. Pod hŕbou papierov našiel to, čo hľadal – drevenú škatuľku. Otvoril ju a z jej vnútra vybral revolver. Z malej papierovej škatuľky vysypal náboje a postupne ich vložil do jednotlivých komôr. Napokon sa postavil, revolver si strčil do vrecka na nohaviciach a rázne vykročil do sekcie IIA na druhom poschodí, kde sa nachádzal skokan.

Reálne postavy:

Valerij Iľjič Chodemčuk (24.3.1951 – 26.4.1986).

Prvá obeť černobyľskej katastrofy, pôvodne operátor a obsluha hlavných obehových čerpadiel. V černobyľskej elektrárni začal pracovať v auguste 1973. V čase výbuchu sa pravdepodobne nachádzal v strojovni hlavných obehových čerpadiel. S najväčšou pravdepodobnosťou zomrel okamžite pri výbuchu. Jeho telo nebolo nikdy nájdené. Pravdepodobne je pochovaný pod troskami parných separátorov. V reaktorovej budove 4. reaktoru má pamätný nápis.

prof. Georgij Vasiľjevič Morozov (8.2.1920 – 20.11.2012).

Odborník v oblasti psychiatrie. Od roku 1957 do r. 1990 riaditeľ Serbského inštitútu všeobecnej a forenznej psychiatrie v Moskve, s ktorého menom je spojené politické zneužívanie ústavu voči disidentom a vnútorným nepriateľom Sovietskeho zväzu, neskôr usvedčený s blízkej spolupráce s KGB.

Martin Šmíd.

Fiktívna postava, ktorá zohrala počas Nežnej revolúcie 17.11.1989 svoju úlohu. Po zásahu branných zložiek proti demonštrantom sa rozšírila medzi účastníkmi revolúcie fáma o mŕtvom študentovi. Obeťou mal byť študent matematicko-fyzikálnej fakulty Univerzity Karlovy, ktorého mali policajné sily počas demonštrácie zabiť. Fámu rozšírila istá Drahomíra Dražská, ktorá si podľa neskoršieho vyšetrovania príhodu vymyslela. Paradoxom ostáva, že po stretnutí oboch táborov ostal naozaj na zemi ležať človek, ktorým ale bol Ludvík Zifčák, agent provokatér Štátnej bezpečnosti (ŠtB), ktorý bol nasadený do študentského hnutia a vystupoval pod krycím menom Milan Růžička.

Drahomíra Dražská (1966 – ).

V čase revolúcie 22-ročná mladá žena, ktorá pracovala v internátoch pražskej Tróji ako vrátnička. Ako prvá rozšírila fámu o údajnej smrti neexistujúceho Martina Šmída, ktorý bol údajne počas demonštrácie 17. novembra 1989 brutálne ubitý na smrť jednotkami bezpečnostných síl. Neskôr počas vyšetrovania priznala, že si celý incident vymyslela.

Petr Grác.

Príslušník Hlavnej banskej záchrannej stanice Ostrava, ktorý 3. mája 1981 zasahoval spolu s ďalšími kolegami pri banskom nešťastí v závode Barbora v bani 1. mája v Karviné. Pri nehode bolo zranených jedenásť osôb a osem osôb vrátane Petra Gráca zomrelo.

Grigorij Vasiljevič Romanov (7.2.1923 – 3.6.2008).

Sovietsky politik a významný člen Politbyra a Komunistickej strany ZSSR. Po Černenkovej smrti v marci 1985 bol spolu s Viktorom Grišinom hlavným Gorbačovým rivalom o post Generálneho tajomníka ÚV KSSZ. Patril medzi odporcov Perestojky.

Nikolaj Nikolajevič Bogolubov (21.8.1909 – 13.2.1992).

Sovietsky matematik a teoretický fyzik známy pre významný príspevok do kvantovej teórie poľa, klasickej a kvantovej štatistickej mechaniky, klasickej a kvantovej štatistickej mechaniky, klasickej a kvantovej štatistickej mechaniky a klasickej a kvantovej štatistickej mechaniky teórie dynamických systémov; bol držiteľom ceny Dirac za rok 1992.

Vymyslené postavy:

Jurij Alexandrovič “Siryov“.

Vyšetrovateľ ministerstva vnútra Árijskej Ríše, ktorý má za úlohu zistiť čo najviac o fámach týkajúcich sa Valerija Chodemčuka. Po čas vyšetrovania bol oblečený v sivom obleku. Odtiaľ Valeriho rezývka Siryov (Siryy = po ukrajinsky šedý).

Helena Grácová, rod. Šmídová.

Vdova po Petrovi Grácovi. Ujala sa potulujúceho sa Valerija a starala sa oňho. Napokon spolu žili a čakala jeho dieťa.

Martin Šmíd.

Helenin brat, za ktorého sa Valerij vydával počas svojho pobytu u nej v byte.

Table of Contents

Alexander Schneider: Pár slov na úvod

Marek Brenišin: Nie až taká nežná revolúcia

Ondrej Trepáč: Elixír

Jana Tabačková: Zajtra sa vyjasní

Anton Stiffel: Anjeli revolúcie

Hana Rafčíková: ZBNB

Marek Slabej: Palimpsesty slobody

Katarína Pivarčiová: Buď nežná!

František Gago: Skokan